Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля»

2025

ISBN 978-617-15-1071-5 (epub)

Жодну з частин цього видання не можна копіювати або відтворювати в будь-якій формі без письмового дозволу видавництва

Електронна версія зроблена за виданням:

Перекладено за виданням:Hunter C. No Way Out : A Novel / Cara Hunter. — London : Penguin Books, 2019. — 384 p.

Обережно! Ненормативна лексика!

Переклад з англійської Олександра Руденка

Дизайнер обкладинки Данило Панченко

Хантер К.

Х19 Виходу немає : роман / Кара Хантер ; пер. з англ. О. Руденка. — Харків : Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», 2024. — 384 с.

ISBN 978-617-15-1130-9

ISBN 978-0-241-28349-3 (англ.)

Різдвяні свята виявились нерадісними для Оксфорда: детектива Адама Фоулі викликають на місце пожежі в престижному районі міста. З-під уламків палаючого будинку щойно витягли двох дітей: трирічний хлопчик загинув, а його старший брат бореться за життя. Із кожною хвилиною розслідування запитань стає дедалі більше. Як діти залишилися в оселі самі? Де їхня мати? Чому батько не відповідає на телефонні дзвінки?

Нові докази перетворюють найгірший кошмар інспектора Адама Фоулі на реальність. Пожежа не була випадковою. Це заплановане вбивство. І вбивця досі на волі…

УДК 821.111

© Cara Hunter, 2019

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», видання українською мовою, 2024

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2024

СаріБо кожному потрібна диво-стіна

04.01.2018 00:55

Відео з нашоломної камери Флетчера, вогнеборця Оксфордширської пожежно-рятувальної служби.

Інцидент у Фелікс-Хауз, Сауті-роуд, 23. Зйомка починається, коли дві пожежні машини дістаються вулиці передмістя. Великі будинки. Темрява. Звуки сирен, миготливі вогні.

Диспетчер пожежної охорони всім екіпажам:

Про інцидент повідомили люди дзвінком на 999. Кажуть, у помешканні можуть бути четверо: двоє дорослих, двоє дітей.

Керівник пожежно-рятувальних робіт:

Прийняв. Розгортаємося на місці. Перший поверх охоплений вогнем.

Камера повертається в напрямку будинку. З верхніх вікон праворуч шугає чорний дим. На нижчих поверхах видно вогонь. На вулиці пів дюжини перехожих та сусідів. Чути зойки та виття сирени. Під’їжджає поліційна машина. Пожежники витягають драбини, розгортають пожежні рукави, надягають дихальні апарати.

Керівник пожежно-рятувальних робіт усім бригадам:

Ніхто із сусідів не бачив родини, тож мені потрібні двоє в дихальних апаратах, щоб оглянули другий поверх.

Командир ланки газодимозахисної служби:

Прийняв. Загін «Альфа-один» готується увійти.

Крізь скляні панелі дверей головного входу вже добре видно полум’я. Очолюваний Флетчером загін «Альфа-один» у дихальних апаратах прямує доріжкою до будинку. Ліворуч приставляють драбину. Флетчер лізе вгору з брандспойтом. Чути приглушені голоси, хрипіння радіоперешкод і важке дихання в масці. В об’єктив потрапляє підвіконня, потім кімната. Щільний дим. Світло нашоломного ліхтарика переміщується зліва направо: полиці, комод, крісло. Полум’я нема, проте килим жевріє. У кадрі знову підвіконня, видно як пожежник Еванс лізе драбиною вгору.

Командир ланки газодимозахисної служби:

«Альфа-один», є якісь ознаки наявності постраждалих?

Флетчер [важко дихаючи]:

Немає.

Флетчер рухається в бік дверей і виходить на сходовий майданчик. Камера рухається сюди-туди. Ліхтарик освітлює троє дверей віддалік та сходи на третій поверх. Вони мерехтливо освітлюються знизу полум’ям із першого поверху. Догори злітають іскри, дим сягає стелі. Знову хрипіння радіоперешкод, шум води з брандспойтів — пожежники намагаються загасити полум’я. Флетчер рухається до напіввідчинених дверей. Крізь дим видно футбольні плакати на стінах та ліжко. Ковдра відкинута, але на ньому нікого нема. Флетчер обшукує кімнату, заглядає під ліжко.

Командир ланки газодимозахисної служби:

Загін «Альфа-один», до вашого відома: сусіди кажуть, що у будинку має бути хлопчик десяти-одинадцяти років та малюк, який нещодавно почав ходити.

Флетчер повертається у коридор і прямує до наступних дверей. Вони відчинені. Дим тут густіший і все у вогні — килимок, фіранки й дитяче ліжко палають. Флетчер кидається до нього. Там дитина. Нерухома. Пожежник бере малюка, притьмом повертається до першої кімнати й передає його Евансу, який стоїть на драбині біля вікна. З поривом вітру в кімнату потрапляє повітря. Ділянка килима, що жевріла, займається вогнем.

Флетчер:

«Альфа-один» — командиру ГДЗС. Знайдено постраждалого. Передано через вікно назовні. Дитина. Непритомна.

Керівник пожежно-рятувальних робіт:

Прийняв, «Альфа-один». Швидка вже на місці.

Флетчер повертається на сходовий майданчик у супроводі пожежника Вейтса. Підіймається сходами вгору. Пожежники Еванс і Джонс також зайшли у будинок з іншого боку в пошуках постраждалих.

Флетчер:

Знайшли когось?

Еванс робить заперечливий жест. У Джонса переносний тепловізор. Він водить ним навкруги, потім шпарко вказує додолу.

Джонс:

Там унизу хтось є. Біля сходів.

Флетчер:

«Альфа-один» ― командиру ГДЗС. Знайдено потерпілого біля сходів. Можливо, це друга дитина. Спускаємося.

Загін «Альфа-один» спускається. Весь перший поверх у вогні, полум’яніє з усіх боків. Пожежники підіймають потерпілого на другий поверх і передають загону «Альфа-два». Ті несуть його до драбини. Полум’я перекидається на верхній поверх, і одразу чути звуки вибуху й обвалу конструкцій. У радіоефірі крики й сигнал тривоги. Двері спальні палають.

Вейтс:

Чорт! Зворотна тяга! Зворотна тяга!

Керівник пожежно-рятувальних робіт:

Евакуація! Повторюю: евакуація!

Флетчер [важко дихаючи]:

Мають бути ще люди. Я повертаюся до будинку.

Керівник пожежно-рятувальних робіт:

Відставити! Повторюю: відставити! Серйозна загроза життю. Геть звідти! Повторюю: геть звідти! Загін «Альфа-один», як зрозуміли?

Ще один потужний вибух. В ефірі тиша.

Кляте Різдво, ненавиджу. Може, і любив колись у дитинстві, але щось я такого не пам’ятаю. Ледь трохи подорослішав, і хай там що — тікав із дому. Мені не було куди йти, але колобродити вулицями набагато цікавіше, аніж сидіти у вітальні й витріщатися одне на одного. Хоча було ще одне вишукане катування — втуплюватися у різдвяний спецвипуск серіалу «Дурним щастить». З роками мені став бридким увесь цей період — уся ця галаслива святкова потіха, що починається наприкінці жовтня і триває аж до колись там після Нового року. Усе поміняється, щойно у тебе з’являться діти, — казали люди. — Ось побачиш: Різдво зі своєю дитиною — це найчарівніші моменти життя. Так і було. Коли у нас був Джейк. Було, та спливло. Пам’ятаю, як він робив найчудовіші у світі паперові оздоби — і все сам, власноруч: олені, сніговики, білі ведмеді — надзвичайно складні, ретельно вирізані силуети. Був у нас і гостролист, і апельсини в панчохах, і білі вогники гірлянд, розвішаних у саду. Якось, пам’ятаю, був дуже сніжний рік, і він сидів у своїй кімнаті біля вікна й зачаровано дивився на кружляння величезних сніжинок, надто легеньких, щоб упасти. Тож так, чарівні були часи. Але що робити, як ви втрачаєте дитину, яка їх такими робить? Що тоді? Люди про таке не кажуть. Як справлятися з Різдвом після такої втрати? А з наступним? А потім?

Звісно, рятує робота. Принаймні мене. Хоча Різдво — паскудна пора для поліціанта. Не встиг подумати про якийсь злочин, а його вже і скоїли. Крадіжки, домашнє насильство, безлад у громадських місцях. Зазвичай нетяжкі правопорушення, але клятої паперової роботи від того не менше. Люди забагато п’ють, у них забагато вільного часу, вони цілодобово поряд із тими, кого люблять, а потім виявляється, що це не так. Але все одно всі хочуть узяти відгул, а у нас і без того бракує кадрів. Це я так довго намагаюся пояснити, чому стою у темній, геть вихолодженій кухні о пів на шосту ранку під час тимчасового затишшя, яке буває наприкінці цих виснажливих свят, і, втупившись зором у нікуди, слухаю новини на четвертому каналі радіо, поки гріється чайник. У раковині купа брудних тарілок, бо мені ліньки було повиймати все з посудомийки, а сміттєві баки переповнені, бо я пропустив день, коли їх забирають, і залишками їжі зараз рясніє вся бокова доріжка — можливо, це наробив сусідський кіт, а може, і лиса, яку я, буває, мигцем бачу в саду. І якщо вам цікаво, чим же я таким займався весь цей журливий час — що ж, довго сушити голову вам не знадобиться.

По радіо починається «Молитва дня», і я його вимикаю. Богу не молюся. Особливо спозаранку. Хапаю мобільний, якусь мить вагаюся, потім телефоную. Так, розумію, у цей час усі ще сплять, але я не думаю, що мій дзвінок її розбудить. На ніч вона вимикає телефон, щоб виспатись. Як і всі притомні люди.

Вислуховую чотири довгі гудки, клацання, і зрештою нелюдський жіночий голос повідомляє мені, що особа, якій я телефоную, поза зоною доступу. Потім сигнал.

— Алекс, це я. Нічого страшного. Просто хотів перевірити, чи все у тебе добре. Це допомагає. Тобто маю час подумати. Як ти й казала.

Що в розмові з машинами змушує нібито розумних людей верзти казна-що, наче вони несповна розуму? На робочій поверхні столу якась липка брунатна пляма. Учора ніби не було. Починаю здирати її нігтем великого пальця.

— Переказуй привіт сестрі. — Пауза. — Ось тепер справді все. Слухай, просто перетелефонуй мені, гаразд? — Слухаю тишу. Розумію, що це неможливо, але напівсвідомо мені здається, ніби вона теж її слухає. Наче вона відповіла на дзвінок. — Скучив за тобою.

Кохаю тебе.

Ось що я мав сказати, але не сказав. Намагаюся згадати, коли вона востаннє зі мною розмовляла. Тиждень тому? Раніше. Здається, це було після дня подарунків, тобто у третій день Різдва. Постійно сподіваюся, що Новий рік матиме значення. Що ми зможемо залишити все позаду. Немовби умовна зміна нумерації днів зможе якось вплинути на її почуття. І на мої.

Чайник закипів, і я копирсаюся в буфеті у пошуках кави. Усе, що є — банка дешевої розчинної, яку Алекс тримає для слюсарів та малярів. А ота претензійна зернова закінчилася кілька днів тому. Насправді саме Алекс жадала придбати кавомашину. Хоча дешева розчинна кава теж непогано. Вже набовтав собі другу філіжанку, і тут дзвонить телефон.

— Алекс?

— Ні, начальнику. Це я, Ґіслінгем.

Відчуваю, як рум’яніють мої щоки. Чи помітив він у моєму голосі відчай, який вловив я?

— Що там, Ґісе?

— Даруйте, що телефоную зрання. Зараз я на Сауті-роуд. Уночі тут була пожежа. Досі не загасили.

— Жертви є?

Хоча відповідь я знав ще до того, як спитав. Була б вона інша, Ґіс не телефонував би мені за чверть шоста ранку.

Чую, він зітхає.

— Наразі лише одна, начальнику. Малюк. Також є доросліший хлопчик, але до нього дісталися вчасно. Живий, хоча… Відвезли його до Джона Реда[1].

— Батьків знайшли?

— Ще ні.

— Дідько.

— Так. Намагаємося приховати від преси, однак це питання часу. Вибачте, що витягаю вас із ліжка й усе таке, але мені здається, що вам треба сюди приїхати…

— Я давно прокинувся і вже у дорозі.

1 Скорочена розмовна назва оксфордської лікарні Джона Редкліффа.

***

Тим часом на Сауті-роуд Кріс Ґіслінгем ховає телефон у кишеню. Якийсь час він сумнівався: телефонувати шефу чи ні. І хоча він ніколи не сказав би це вголос і відчував провину, навіть міркуючи про це, але Фоулі зараз, напевно, почувається ні в сих ні в тих. Не просто дратівливий, хоча і це також. Збентежений. Знервований. Навіть не зайшов у дільницю на різдвяну вечірку. Проте, якщо зважити, що він постійно торочить, як ненавидить Різдво, це ні про що не каже. З іншого боку, подейкують, що від нього пішла дружина, і, судячи з того, як випрасовано його одяг, така ймовірність є. Звісно, сорочка Ґіслінгема теж не взірець для поліціанта, але за нього таке ніхто не робитиме — все сам. Просто він досі не навчився прасувати комірці.

Ґіслінгем повертається і знову йде доріжкою до будинку. Полум’я згасло, проте пожежники у дихальних апаратах досі заливають через вікна воду, витискаючи у темне небо велетенські кужелі диму. Повітря насичене кіптявою і смородом паленої пластмаси.

До нього прямує командир пожежно-рятувальних робіт. Під його чоботами хрумтить жорства.

— Тільки неофіційно. Імовірно, підпал. Хоча слідча група ще не скоро туди дістанеться. Схоже, все почалося у вітальні, проте дах вщент провалився, тож на мене не посилайтеся.

— То, можливо, є інші тіла?

— Можливо. Але там, із того боку, триповерхове обвалення. Бозна скільки будуть усе це розгрібати. — Він знімає шолом і витирає чоло тильною стороною долоні. — Щось чути про хлопчика?

— Ще ні. Один із працівників поїхав із ним на швидкій. Доповім, коли про щось дізнаюся.

Пожежник кривиться. Він розуміє, які там шанси — не перший день працює. Ковтнувши води, питає:

— А Квінн де? У відпустці?

— Тепер це моя справа, — хитає головою Ґіслінгем. — Виконую обов’язки сержанта карного розшуку.

Очільник підводить брову.

— Чув, що Квінн сам уклепався у це лайно. Я і не думав, що все так погано.

— Не мені судити, — знизує плечима Ґіслінгем.

Командир якийсь час дивиться на нього у мерехтливому синьому сяйві.

— До цього треба звикнути, еге ж? — зрештою каже він. — Головувати.

Він відкидає пляшку й рушає до пожежної машини, мимохідь плескаючи Ґіслінгема по руці.

— Не проґав таку нагоду, друзяко. Бери все від життя, якщо випадає шанс. Жодна наволоч нічого для тебе не зробить.

Загалом так само йому казала й дружина після того, як він усе їй розповів. І це, і те, що Квінн сам ускочив у халепу, і про те, що тепер, коли подорослішав Біллі, можна зробити з додатковими грошима. Та й взагалі, він щось винен тому Квінну, чи що? Питання, яке він (мудро) вирішив вважати суто риторичним.

Він швидко озирається, потім прямує до констебля у формі, який стоїть за поліційною стрічкою. На дорозі стоять витріщаки, але, зважаючи на час і холоднечу, небагато, і вони поодинокі. Ґіслінгем бачить серед них журналістку «Оксфорд Мейл», яка намагалася — і марно — привернути до себе його увагу протягом останніх десяти хвилин.

— Уже почали побудинковий обхід? — питає Ґіслінгем у констебля.

— Оце саме у процесі, сержанте. Вдалося відшукати трьох. Небагато, але…

― Еге ж, розумію. На свята всі роз’їхалися.

Під’їжджає машина. З неї хтось жваво виходить і діловито показує службове посвідчення. Ну і дещо іще. Ґіслінгем важко зітхає. Це тачка Квінна.

***

***

Лише увімкнувши лівий поворотний сигнал на Бенбері-роуд, я згадую достоту, де розташована Сауті-роуд. Три повороти на північ від Фремптон-роуд — вулиці Вільяма Гарпера та нашої знахідки в його потаємному підвалі. Газети охрестили його «Оксфордським Фріцлєм»[2]. Принаймні попервах. Це було вісім місяців тому, хоча у грудні я ще був у суді, а на моєму столі досі лежить тека з його справою — чекає, доки її не поховають в архіві. Однак усі ми ще не скоро про це забудемо. Особливо Ґарет Квінн. Тоді — сержант, а зараз — рядовий слідчий. Про вовка промовка: його чорна «ауді» — перше, що я бачу, коли звертаю на вулицю й вимикаю двигун. Є у Квінна якась жевжикувата безсоромність. От візьмемо ті самі машини. Скажімо, я й гадки не маю на чому їздить Ґіслінгем, хоча, напевно, бачив його кляту колимагу тисячу разів. Ну а щодо місця події — пожежу, може, і приборкали, але тут і досі панує цирк. Дві пожежні машини та три поліційні. Скрізь тирлуються витріщаки. Народ знімає все вздовж і впоперек на свої телефони. Слава богу, хоч фургон трупарні припарковано не в полі зору.

Квінн і Ґіслінгем стоять біля будинку, коли я підходжу до них, вони повертаються до мене. Ґарет тупцяє, бо йому холодно, але, окрім цього, вся мова його тіла вказує на те, що йому непереливки — і це ще м’яко сказано. Підвищення він переніс легко — шубовснув мов собака у воду, без жодних вагань, піднявши цілий фонтан бризок, а ось до пониження йому призвичаїтися важко. Що ж, як то кажуть, сходять на гору галопом, а спускаються кроком. Зрозуміло, що він намагається перенести це мужньо ― має яйця, як то кажуть, проте, саме через цю частину організму він і втрапив у халепу. Бачу, що йому кортить впрягтися, але Ґіслінгем заслуговує шанс довести, що він і сам з усім упорається. Я повертаюся до нього, можливо, надто підкреслено.

— Що нового, сержанте?

Ґіслінгем на мить заклякає, потім дістає з кишені нотатник, хоча я певен, що насправді він йому не потрібен. Його руки злегка тремтять. Підозрюю, що і Квінн це помітив.

— Будинок належить родині Есмондів, сер. Майкл Есмонд, сорок років, науковець. Дружина, Саманта, тридцять три роки. Іще двоє дітей: Метті — десять років, Захарія ― три.

— Як там той… старшенький?

— Стан критичний. Занадто сильно постраждав.

— І досі жодних ознак батьків?

— Їхня спальня онде. — Кривиться він і показує на вікна ліворуч. — Вона майже неушкоджена, але жодних ознак господарів. Пожежники кажуть, що навіть ліжко застелене. Тож я погуглив про цю родину, і ось що з’ясувалося…

Він вручає мені свій телефон. На екрані сторінка вебсайту Лондонського Королівського коледжу з анонсом конференції з питань соціальної антропології, що проходить саме зараз у Лондоні. Один із доповідачів — Майкл Есмонд: «Смерть від вогню і води: практики ритуальних жертвоприношень латиноамериканських вудуїстів». Оце правильно хтось сказав, що за допомогою збігів Бог зберігає анонімність. Хоча все, що я можу сказати стосовно цього випадку: іноді йому дуже бракує смаку.

Повертаю Ґісу телефон.

— Зателефонуйте їм, хай підтвердять, що його там бачили. Принаймні дізнаємося, що нам шукати на одне тіло менше.

— Збережемо трохи соусу для барбекю, га? — жартує Квінн.

Я стріляю в нього очима, і посмішка щезає з його мармизи. Потім знову звертаюся до Ґіслінгема:

— Який план дій?

Якусь мить він кліпає очима.

— Визначити місцеперебування Майкла та Саманти Есмонд і встановити, де вони перебували під час пожежі. Продовжити первісний побудинковий обхід на випадок, якщо хтось із сусідів щось бачив. Зв’язатися з Бодді стосовно розтину тіла. Розшукати й оповістити всіх родичів. Підтримувати контакт із пожежними експертами. — Він указує на під’їзну доріжку. — І, безперечно, знайти машину.

Квінн повертається і витріщається на нього:

— Яку таку машину?

— Там сліди протекторів на жорстві, — підводить брови Ґіслінгем. — Ясно, як день: Есмонди точно мали машину. І де вона? Ніхто в здоровому глузді не добиратиметься звідси до Лондона на власному авто. Отже, якщо знайдемо машину, то знайдемо й дружину.

Здогадайтеся, чиї акції щойно підскочили ще на один пункт.

— Хороша робота, сержанте, — киваю я. — Тримай мене в курсі справи.

Повертаюсь до Квінна, який відступив на крок у бік будинку. Імовірно, згідно з уявленням «якщо не перемагаєш — відступай». Будівля не під мій смак, проте для тих, кому таке подобається, напевно, жадане майно. Було. Бо зараз фасадом тече брудна вода, а всі шибки першого поверху вибиті. Дім відособлений, із двома парадними входами, але від правого боку залишився майже один каркас. Фронтон ще на місці, проте ледь тримається, а за ним нема нічого, крім почорнілих стін, уламків цегли, крокви та битого скла. Те, що залишилося, — вкрите кам’яним тиньком із дерев’яними прикрасами під Тюдорів, — раніше було білим, а тепер обвуглене і закоптіле. Якщо придивитися, над одним із вікон можна побачити число «1909». А ще наліпка футбольного клубу «Арсенал», приліплений до розбитої шибки.

— Про що думаєш? — питаю Квінна.

— Ох, це ж очевидно, начальнику, — повільно починає він. — Як міг якийсь професор придбати такий палац у цьому районі? Скільки він коштує, як гадаєте? П’ять «лимонів»?

Гадаю, дорожче. Тут будинки діляться на великі, невеликі, великі невеликі та невеликі великі. Про цей навіть не скажеш, що він великий. Великий великий.

— Можливо, фамільні гроші, — кажу я. — Хоча, варто перевірити.

— Чому б тобі цим не зайнятися, Квінне, — каже Ґіслінгем.

— Гаразд, — знизує плечима той.

І коли я віддаляюся, чую, як Ґіслінгем цідить крізь зуби:

— Гаразд, сержанте.

2 Йозеф Фріцль (нар. 1935) — австрійський злочинець, який двадцять чотири роки тримав свою доньку у полоні всередині потаємного приміщення у підвалі сімейного будинку і ґвалтував її.

***

У п’ять по сьомій ранку констебль Еріка Сомер стоїть і втуплюється у свій гардероб, намагаючись вибрати, що вдягнути. Вона працює у карному розшуку лише три місяці, і щоденний вибір пристойного вбрання дратує її найбільше. Їй ніколи не подобалося носити однострій, проте у форми були свої переваги. Найочевидніша, власне, одноманітність. Але нині вона у повсякденному, і головне тепер ― мати пристойний вигляд. Як же мені, гадає вона, енний раз дивлячись на ряд вішалок, примудритися бути водночас солідною і не вахлакуватою? Професійною, але доступною? Кошмар! Вона зітхає. Хлоп’ягам у цьому сенсі легше, як і в будь-чому іншому. Костюм від «Марк і Спенсер», три краватки — і більше нічого не треба. Бакстер — живе тому підтвердження. А Веріті Еверетт знайшла свій спосіб поєднання білої сорочки з темною спідницею, маючи вигляд майже незмінний. Сьогодні низ темно-синій, завтра ― чорний, післязавтра ― сірий, а наступного дня знову темно-синій. Туфлі без підборів і в’язана кофта взимку. Тоді вже легше знову вдягти форму і не мучитись. А зачіска? Оцей кінський хвіст не занадто фривольний? А якщо зав’язати вузлом — ніби вчителька?

Вона щойно зняла чорний брючний костюм (третій раз за п’ять днів — того диви перетвориться у форму — треба із цим обережніше), і тут дзвонить мобільний. Ґіслінгем. Він їй подобається. Не нахабний (як Квінн), не здібний (як Фоулі), але все одно справний. Послідовний. Працьовитий. І порядний. Головне, що порядний. Вона щиро надіється, що він матиме успіх як сержант, бо цілком на це заслуговує.

— Чим я можу вам допомогти, сержанте?

— Я на Сауті-роуд. — Мабуть, здійнявся вітер, і його голос губиться в подувах. — На місці пожежі. Один загиблий і один хлопчик у реанімації.

— Підпал? — вона сідає на ліжко.

— Ще невідомо. Але схоже на те.

— То чим я можу допомогти?

— У нас через Різдво бракує людей. Бакстер робить побудинковий обхід, а констеблів у формі лише троє.

Сомер знає, як воно — ходити по будинках. Та ще заморока. Особливо у таку негоду. Тож вона молиться про себе, щоб він не просив її долучитись. І, мабуть, він щось таке вловлює, бо швидко додає:

— Але я телефоную не через це. Я зараз на місці події і застряг тут надовго. Еверетт повернеться трохи пізніше. Ти можеш подбати про розтин?

«А чому не Квінн?» — дивується вона. Але вголос не каже. У неї своя історія взаємин із Квінном — необачний, але, на щастя, короткочасний роман, про який, побоювалася вона, забагато хто знає. Передусім Фоулі.

— Авжеж. Без проблем.

— Ти вже стикалася з розтином обгорілих?

— Ні, — вагається вона, — насправді ні. — Взагалі-то, вона якось була на автопсії, але то були колоті рани. Доволі жахливо, проте, мерхне у порівнянні з цим випадком.

— Усе колись відбувається вперше, — каже Ґіслінгем. — Усе буде добре. — Він мнеться, потім каже: — Захопи щось ментолове.

***

Запис розмови з Беверлі Дрейпер за адресою Сауті-роуд, 21, Оксфорд

4 січня 2018, 8:45

Розмову провів констебль Е. Бакстер

ЕБ: Я так розумію, це ви першою зателефонували на 999, місіс Дрейпер?

БД: Так, це була я. Мене розбудив син ― йому наснилося щось страшне. Вікна його спальні виходять саме на той будинок, і я почула звідти якийсь шум, ніби там вибили шибку. Пригадую, я подумала, що, може, то злодії, і відсмикнула фіранку. Тоді й побачила полум’я. Я ще подумала, що, мабуть, давно горить, бо вже сильно палало, однак, там багато дерев ― із дороги того будинку і не побачиш. Може, просто ніхто не второпав, що там таке.

ЕБ: І ви зателефонували у службу екстреної допомоги о 12:47?

БД: Атож.

ЕБ: Ви бачили когось поряд із будинком, або може хтось звідти утікав?

БД: Ні. Як я вже казала, я спала, доки мене не розбудив Ділан. Не знаєте, що з ними, з тією родиною?

ЕБ: Наразі ми не можемо розголошувати таку інформацію.

БД: Просто я бачила, як Метті забрала швидка, але в інтернеті пишуть, що Майкла та Саманти не було вдома. Просто не віриться, невже це правда? Я до того, що…

ЕБ: Як я вже казав, згодом ми обов’язково зробимо офіційне повідомлення. Не могли б ви розказати мені, що ви знаєте про ту родину? Вони були тут на Різдво та Новий рік? Чи поїхали кудись до родичів? Або на лижний курорт?

БД: Не думаю, що вони лижники. І так, вони були тут. Школа робила захід зі співами різдвяних пісень перед Святвечором, і всі вони були там.

ЕБ: А до них взагалі заходили якісь гості? Чи не знаєте, міг бути в будинку ще хтось минулої ночі?

БД: Навіть не знаю…

ЕБ: Нам просто важливо з’ясувати, хто ще міг знаходитись у будинку на той час. Рідні? Друзі? Не поспішайте.

БД: [пауза]

Якщо чесно, вони не дуже схильні до розваг, наскільки я можу судити. Коли ми сюди переїхали, то запросили їх у гості, як от усі роблять, і Саманта сказала, що зайде, як буде вільний час, але так цього і не сталося. А минулого літа ми влаштували у саду вечірку, і вони прийшли, але я думаю, що вони просто гуляли і проходили повз нас, ось і завітали. Зайшли й одразу пішли.

ЕД: А як щодо їхньої рідні?

БД: Батько Майкла помер, це я точно знаю, а мати, мабуть, у будинку для престарілих. Десь біля Вантиджа, напевне. І я ніколи не чула, щоб Саманта згадувала про своїх.

ЕБ: Ми також впевнені, що у них є машина, але біля будинку її нема.

БД: Атож, є машина. «Вольво естейт». Старезна така. Біла. Але я не знаю, чому її зараз нема на подвір’ї. Зазвичай там і стоїть.

ЕБ: Не знаєте, куди б могла поїхати Саманта?

БД: То її справді там не було?

ЕБ: Як я вже казав, наразі ми не можемо коментувати…

БД: Та не хвилюйтесь. Второпала. Ніт. Навіть гадки не маю.

ЕБ: Чи не знаєте, є в них іще хтось, кого ми мали б сповістити?

БД: Даруйте, але у нас не настільки добросусідські взаємини.

***

У морзі навіть холодніше, ніж надворі. На Сомер під білим халатом два джемпери — зайвий шар одягу порадила Еверетт: «Якщо почнеш клацати зубами, то вже не зупинишся». Тіло лежить на залізному ложі. Малюк. Захарія. Звісно, вона знає, що називати жертви на ім’я не найкраща ідея і через це їй буде тільки гірше. Шмаття блакитної ковдри досі припаяні до його шкіри, але під ними він жахливо знівечений. Все тіло поцятковане жовтим, пузириться червоним, чорніють вкриті сажею струпи на обгорілих ділянках. Голова повернута набік, дитячі пасма згоріли, губи усохлі й масні. Еріка глибоко вдихає й видихає, наче схлипує. Один з асистентів зводить на неї очі:

— Знаю. Завжди набагато химерніше, коли це дитина.

Сомер киває, не наважуючись щось сказати. Усе, про що вона здатна думати, — запах. Вона бачила по телевізору усі ці занадто натуралістичні зйомки розтинів, але до чого була неготова, так це до смороду. Навіть під маскою чути, як від тіла тхне смаженим кнуром. Вона безмовно дякує Ґіслінгему за пораду щодо ментолу і, глитнувши, намагається оговтатися.

— Наше першочергове завдання, — каже Бодді, — з’ясувати, чи була жертва живою, коли почалася пожежа. Очевидних зовнішніх пошкоджень нема, і тепер я перевірятиму трахею та нижні дихальні шляхи на ознаки чаду.

Він бере скальпель і дивиться через тіло на Сомер.

— Отже, почнемо?

***

Ґіслінгем досі на Сауті-роуд. Низьке зимове сонце рум’янить світлом згарище. Береться на мороз, але, попри холоднечу, юрба на дорозі тільки збільшилась. Приблизно двадцятеро людей у шарфах, пальчатках, об’ємних пальтах. Їхнє дихання парує у студеному повітрі. Але ж не стоятимуть вони тут вічно — там вже й дивитися нема на що. Одна з пожежних машин поїхала, а решта пожежників заливає залишки вогню і складає обладнання назад у машину. Проте все інакше всередині. Там працюють троє фахівців із команди криміналістів Алана Чаллоу та двоє слідчих пожежно-технічної експертизи, один з яких знімає все на відео. Інший перебуває в обвугленій їдальні разом із Ґіслінгемом і Чаллоу. Масивні дерев’яні стіл та стільці досі тліють, а до стелі злітає присок. Зверху капає вода, крізь поперечини видно верхню кімнату. Шпалери з Вінні-Пухом, каркас карусельки над дитячим ліжком. Ґіслінгем намагається туди не дивитися.

— Треба зробити більше аналізів для цілковитої впевненості, — каже пожежник-експерт. — Але, як я і казав, ставлю на те, що займання почалось у вітальні. Це пояснює, чому не одразу викликали екстрені служби, адже ззаду ніхто не міг побачити будинок, бо, як ми тепер знаємо, тамошні сусіди у від’їзді.

— Тобто ви вважаєте, що це підпал?

Пожежник киває.

— З огляду на швидкість розповсюдження, використали якийсь каталізатор, якому, безсумнівно, добряче підсобила триклята різдвяна ялинка. Такі спалахують, мов феєрверки на Четверте липня[3]. Більшість із них уже суха, мов солома — з тим же успіхом можна було накидати тут купу трісок та й по всьому. А потім лише справа часу, коли бум — і вся домівка палає.

— Скільки часу це займає? — питає Ґіслінгем, шалено занотовуючи.

— До загального спалаху? — Пожежник випрямляється. — Три хвилини? Може, і менше. — Він жестом вказує на сходи. — Судячи з обвуглювання, міркую, у них тут і поруччя були увиті якимись гірляндами. Гостролистом абощо. Теж сухим, як трут. То чи варто казати, що він став найкращим бікфордовим шнуром з усіх, що можна собі уявити. Не встигнеш годиною — не здоженеш родиною. Я до того, що вже завтра вони б усе це прибрали, еге ж?

Ґіслінгем не одразу второпав, але потім дійшло:

— А, точно, голодна кутя[4]. Трясця, я й забув.

Його власна оселя розцяцькована, мов супермаркет. Джанет хотіла, щоб перше Різдво вдома було для Біллі особливим. Тепер Ґіслінгему доведеться прибирати всю ніч.

3 4 липня — День незалежності США.

4 Увечері 5 січня (водохресний Святвечір, надвечір’я Богоявлення, голодна кутя) у Британії заведено розбирати різдвяні прикраси.

***

Веріті Еверетт відкладає телефон і відкидається у кріслі. Повернувшись до роботи, вона майже надіялася, що вранішня дільниця буде безлюдною і захаращеною скорботними недоїдками різдвяних солодощів. Майже, тому що ця робота привчила її завжди бути напоготові. І якщо відверто, після кількох днів із категоричним татком повернення до роботи стало для неї справжнім полегшенням. Її квартира надто мала для них обох. Особливо, коли він розглядає її як готель, залишаючи порожні пляшки де припало і ніколи не застилаючи ліжко (її ліжко, між іншим, а сама вона змушена задовольнятися футоном, через що виникли передбачувані наслідки, як-от болі у спині та роздратування кота). Але завтра батько їде додому, а сьогодні вона повернулася туди, де їй саме місце. На роботу. Вона озирнула приміщення, виглядаючи Ґіслінгема, але, очевидно, він досі не повернувся із Сауті-роуд. І хоч їй неприємно діяти через його голову, інакше не можна, бо час не терпить.

І ось вона стукає у двері Фоулі. Він розмовляє по телефону, але жестом запрошує увійти. Якусь мить вона стоїть на порозі, майстерно зображаючи, що не слухає, про що він там балакає, але, на щастя, розмова не особиста. У будь-якому разі то не його дружина. Перш ніж почати з нею розмову, він завжди зачиняє двері. Веріті нишком його розглядає. Якщо дивитися здаля, з ним наче все гаразд, але якщо досить добре його знаєш, можна побачити, що не все в ажурі. А вона його знає. І все бачить.

Він відкладає телефон, і Еверетт йде до нього.

— У тебе щось є, Ев?

— Так, сер. Мала розмову з організаторами конференції в Королівському коледжі. Майкл Есмонд зареєструвався разом із ними у четвер після обіду, а ввечері відвідав бенкет. А вчора вранці був на якомусь там панельному щось.

— А потім що?

— Одна з організаторів сказала, що бачила його пізно ввечері в пабі. Десь о пів на одинадцяту.

— Тож він точно у Лондоні.

— Так, сер. Але він влаштовувався сам, і де він зупинився, вони не знають.

— Номер мобільного?

Вона витягає аркуш паперу.

— Вони дали мені номер, але дзвінок одразу перенаправляється на голосову пошту. Я залишила повідомлення, щоб він нам перетелефонував.

— На коли заплановано його виступ?

Треба віддати йому належне — він завжди переходить до суті.

— Завтра вдень, сер. О четвертій годині.

— Гаразд, — повільно киває Фоулі. — Тримай мене в курсі. І якщо Есмонд зателефонує, я хочу дізнатися про це найпершим.

***

Розтин триває п’ять годин, і наприкінці Бодді вирішує, що заслуговує на щось більше, ніж запізнілий обід.

— Приєднаєтеся до нас? — питає він Сомер, коли вони знімають халати. — Ми будемо «У Френкі», це одразу через дорогу.

Після того, як він виходить, один з асистентів звертається до неї:

— Вам треба якось відмазатися від його запрошення, — сором’язливо усміхається він. — Бо у Бодді є традиція: після розтину обгорілих тіл він пригощає всіх смаженими реберцями.

— Ви це серйозно? Навіть якщо це дитина?

— Знаю. Трохи брутально, еге ж? Але це його спосіб, щоб не поїхати дахом.

***

Перша нарада слідчої групи о третій. Сомер щойно повернулася з моргу. Досі блідувата. Бачу, Еверетт щось беззвучно у неї питає, і та гримасує у відповідь. Квінн сидить у першому ряду з планшетом у руці та ручкою за вухом (так, знаю, це безглуздо, але отак він робить). Бакстер пришпилює на білу дошку світлини Фелікс-Хаузу до і після пожежі. Явно завантажив їх із «Гугл. Планета Земля». Різні знімки пошкоджень усередині будинку: їдальня, сходи, спальні, залишки меблів — здебільшого масивних і старомодних. План-схеми усіх трьох поверхів будинку, на яких позначено хрестиками, де знайшли Захарію та Метті. Світлини Майкла та Саманти Есмондів. Із водійських прав, здогадуюсь я. Есмонд тримається прямо, зосереджено, його волосся чорне, шкіра бліда. Дружина не настільки контрастна: каштанове волосся, рум’яні щоки, ясні очі, мабуть, карі. Фото дітей, судячи з їх стану, знайшли у будинку. Метті у формі «Арсеналу», тримає під рукою м’яч, великі окуляри сидять на носі трохи навскіс. Малюк на колінах у матері, пустотлива усмішка та копиця непокірних бронзових кучерів, яку вона, мабуть, не могла змусити себе підстригти. А поруч із живою дитиною — мертва. Я вже не вперше зауважую, наскільки жорстоко спотворює людські тіла вогонь. Повірте, ви ніколи до цього не звикнете, навіть якщо бачитимете їх так часто, як я. А якщо раптом звикаєш до цього, значить, настав час міняти рід діяльності.

Підходить Ґіслінгем і ледь чутно питає:

— Не бажаєте почати, сер?

До речі, я вже помітив, що він не називає мене начальником, принаймні на людях. Завжди «сер». Пройдено маленький Рубікон серед інших Рубіконів, але все одно він значний.

Я вішаю піджак на спинку стільця і сідаю.

— Ні, починай ти. Я долучуся, якщо що.

Ще один Рубікон. До того ж великий, бо колектив одразу це зауважує.

— Так, сер, — киває Ґіслінгем.

Він виходить у центр кімнати та повертається до всіх присутніх обличчям:

— Отже, почнемо.

Усі в цій кімнаті знали, що це перша велика справа Ґіса після його призначення виконувачем обов’язків сержанта карного розшуку. Кілька років тому, коли Квінн опинився у такому самому становищі, всі були трохи шорсткі — не те щоб ворожі, але не поривалися будь-що йому допомогти. До того ж усі так і чекали слушної нагоди познущатися з нього, якщо він у чомусь схибить (а з Квінном таке траплялося скрізь і всюди). Але цього разу все інакше. Їм подобається Ґіслінгем, і вони хочуть, щоб він показав себе якнайкраще. І вони не дозволять йому дати маху, якщо зможуть цьому запобігти.

— Гаразд, — каже Ґіслінгем і прочищає горло. — Я коротко підсумую, що нам наразі відомо про пожежу на Сауті-роуд, а потім передам слово Полу Ріґбі — начальнику караулу пожежної частини на Рілі-роуд, якого призначено слідчим пожежно-технічної експертизи цього випадку.

Він киває на чоловіка, який стоїть осторонь біля дверей. Високий, лисий, виголений. Я точно десь його раніше бачив.

— Отже, — Ґіслінгем, повертається до дошки, — це будинок номер двадцять три по Сауті-роуд. Житло родини Есмондів — Майкла, його дружини Саманти та їхніх дітей — трирічного Захарія та Метті, якому через чотири дні виповниться одинадцять. — Він зупиняється і глибоко зітхає. — І для тих, хто ще не в курсі: Метті досі перебуває в палаті інтенсивної терапії педіатричного відділення. У лікарні нас попередили, що прогноз невтішний, але вони одразу ж нам повідомлять, якщо відбудуться якісь зміни.

Ґіслінгем знову повертається до дошки й тицяє у світлини батьків.

— Досі не знайшли жодних слідів Майкла та Саманти. Вважається, що Майкл перебуває у Лондоні на конференції…

— Просто не віриться, що він досі не чув новин, — каже хтось із констеблів. — Це ж зараз несеться з кожної праски.

— Мені також, — каже Ґіс. — Але поки ми його не знайдемо, ми можемо лише припускати. Те саме і стосовно Саманти.

Але констебль не вгамовується:

— Ти справді вважаєш, що вони залишили малих напризволяще?

— Ну. — Ґіслінгем знизує плечима. — Особисто я точно не залишив би. Але наразі ми й гадки не маємо про те, що сталося у тому будинку минулої ночі. Що б там не трапилося з тією родиною, нам про це нічого не відомо. І це одна з причин, чому ми маємо знайти їхніх найближчих родичів. Є якийсь поступ у цьому питанні, Бакстере? — Він трохи почервонів, застосувавши публічно цей перший прояв своєї влади, але Бакстер сприйняв це спокійно. Як він сприймає майже усе.

— Ще ні, сержанте, — каже він. — Саманта — єдина дитина, тож ні братів, ні сестер. Батьки живуть у Камбрії, але ми досі не можемо з ними зв’язатися. Мати Майкла у притулку для старих у Вантиджі. Хвороба Альцгеймера, за словами управителя. Тож так, ми обов’язково маємо піти й поговорити з нею, але у мене великі сумніви, що там багато про що дізнаємося.

— Гаразд, — каже Ґіслінгем, повертаючись до Сомер. — Що з розтином того малюка… Захарія?

— З’ясувалося лише одне, — підводить очі вона. — Бодді здивувало те, що в його легенях замало кіптяви. Проте, очевидно, що дитина такого віку може задихнутися набагато швидше дорослого. Особливо, якщо в неї астма або навіть така дрібниця, як нежить. Бодді робить аналіз крові, щоб дізнатися напевне.

Настає тиша. Половина з нас чіпляється за той факт, що для дитини все дуже швидко закінчилось. Інша половина розуміє, що такі страждання не вимірюються секундами. І хоч це здається жорстоким, я жадаю, щоб вони про це думали, бо я хочу, щоб вони були цілеспрямованими, сердитими, непохитними. Бажаю, щоб усі свої сили вони спрямували на те, щоб докопатися до істини. З’ясувати, як таке жахіття взагалі могло статися.

— Отже, — каже Ґіслінгем, озираючи кімнату, — я передаю слово Полу, а потім ми розподілимо завдання на наступні кілька днів.

Він відступає вбік, а Пол Ріґбі підводиться і жваво йде до дошки. Що не кажи, він досвідчений речник. Швидко й лаконічно перебирає те, що відомо, що припускається і які можна з усього цього зробити висновки.

— І на завершення, — каже він, — як я і казав раніше сержанту, ми працюємо на основі припущення, що пожежа влаштована навмисно.

Бачу, як на слові «сержант» сіпається голова Квінна, але він швидко обертає це на кахикання. Проте Ґіслінгем теж це помітив.

— Немає жодних шансів, що це нещасний випадок? — питає Еверетт, проте не стільки з надією, скільки у відчаї. — Кинута сигарета, різдвяна свічка — щось таке.

— Дивні нещасні випадки бувають, — киває Ріґбі. — І за своє життя я бачив чимало доволі химерних. Ось, наприклад, кілька років тому десь за одну-дві милі від того будинку молодик приніс додому «коктейль Молотова». Звісно, сказав, що йому «подобаються феєрверки». Це було в усіх газетах, можливо, ви навіть пам’ятаєте.

Авжеж пам’ятаємо. Це був Лео Мейсон, брат Дейзі Мейсон.

— Власне, це ми вели ту справу, — тихо кажу я.

— Зрозумів, — каже Ріґбі. — Що ж, тоді ви знаєте про що я. Але тут усе інакше. Це не просто нещасний випадок. Або лиха пригода. Кількість пошкоджень, швидкість розповсюдження — ставлю весь свій статок на те, що ми знайдемо якийсь каталізатор під тими уламками. У доволі великій кількості до того ж.

Я підводжусь, йду вперед, потім повертаюсь обличчям до всіх.

— Певно, можна про це і не казати, але я все одно скажу. Ми тут маємо справу не з одним, а з двома злочинами. Один із них — факт, інший — припущення. Принаймні допоки ми його не відкинемо. Перший злочин — це підпал. Ми повинні дізнатися, хто влаштував пожежу і чому. Другий злочин — це вбивство. Чи знав палій, що у тому будинку були люди, і якщо він — чи вона, — знав це, то якого біса спалив будинок із двома сплячими дітлахами? Що його на це спонукало?

Я повертаюся до білої дошки, беру в руку маркер і пишу:

ПІДПАЛ

ВБИВСТВО

І під цими двома словами пишу ще одне:

ЧОМУ?

— Наразі я не розумію одне, — каже Еверетт після паузи. — Місце, де його знайшли. Я маю на увазі старшого хлопчика.

— Це ви в яблучко, — погоджується Ріґбі.

Констебль, що сидить поряд з Еверетт, легенько штурхає її:

— Та ти смалиш сьогодні, Ев.

Вона спалахує рум’янцем та штовхає його, і той раптом знічується, усвідомивши, як недоречно це прозвучало.

— До цього я й веду, — продовжує Ріґбі з кам’яним лицем. Він, мабуть, уже сто разів чув усі недолугі каламбури стосовно вогню. — Наскільки нам відомо, пожежа зайнялася одразу після опівночі, бо, згідно із журналом викликів екстреної служби, на три дев’ятки зателефонували за тринадцять хвилин перша. Очікується, що в цей час діти вже сплять у себе в ліжках, проте старшого хлопчика знайшли біля підніжжя сходів.

— І про що тут думати? — питає Сомер. — Він проснувся і пішов попити води абощо.

— Е-е, альо, — каже Квінн, встає і тицяє у світлину кімнати хлопця. І хоч як я не роздратований його поведінкою, все ж таки маю з ним погодитися: уся кімната засипана сажею і попелом, однак усе одно добре видно глечик із водою і склянку на столику біля ліжка. Квінн вирячує очі на Сомер, і один із констеблів гигикає.

Сомер зашарілася і не дивиться на Квінна. У неї тенденція взагалі не дивиться на нього, якщо можна цього уникнути. Вони обоє підтримують ілюзію, ніби поміж ними нічого не було, хоча вся дільниця добре знає, що це неправда.

— Усе, що я знаю, — каже вона тихо, але твердо, — на те мала бути якась причина.

— І зважаючи, що він у комі, як ти пропонуєш це з’ясувати? Знайти клятого ясновидця? — Оце типовий тон Квінна. Бачу, люди завовтузилися на стільцях.

— Він міг щось почути, — спокійно промовляє Ріґбі, вочевидь далекий від наших підкилимних інтриг. — Також можливо, що…

— А де телефони? — зненацька питає Еверетт.

Ріґбі повертається до план-схеми.

— Ми знайшли один мобільний на зарядці ось тут, на кухні, але він повністю згорів…

— Ми намагаємося дізнатися кому він належав, — швидко втручається Ґіслінгем.

— …і згідно з даними телефонної компанії, є один стаціонарний. — Ріґбі показує на схемі. — Ось тут. У вітальні.

— Господи, — шепоче Еверетт. — Так ось що хлопчик робив на сходах. Мабуть, прокинувся, зрозумів, що коїться, і намагався викликати допомогу. Але запізно. Не зміг вибратися.

Бідна дитина, у нього не було жодних шансів. І я не один так думаю.

Я знову повертаюся до світлин. У кімнаті малюка є майже не пошкоджений клаптик шпалер. Лише кілька підпалин там і тут поміж Тигрою, Іа-Іа та Пациком. Дивні на вигляд, ніби відбитки долонь. Чую, за спиною всі замовкають. Переводжу погляд на Ріґбі.

— Як довго чекати на офіційне підтвердження, що це підпал?

— Кілька днів, — знизує плечима він. — Може, тиждень. Тільки пів будинку оброблено. На це потрібен час.

— То що у нас у пріоритеті, сер? — питає Ґіслінгем.

— Знайти батьків, — повертаюсь до нього я. — Треба кинути на це якомога більше людей, включно з патрульними, якщо їх нам нададуть. Спершу треба знайти машину. Що там у нас із системою розпізнавання номерів? І чи ми вже поговорили зі столичною поліцією щодо Есмонда?

Ґіслінгем киває.

— Вони перевірили списки заарештованих та госпіталізованих, але намарно. До того ж вони мало що можуть зробити, не маючи хоч приблизної адреси.

— Зрозуміло. Але якщо ми не відстежимо його до ранку, треба, щоб хтось перестрів його на тій конференції.

Ґіс озирає кімнату.

— Це зробить констебль Асанте, сер.

Хтось із задніх рядів підводить очі, і ми зустрічаємося поглядами. І я згадую, хто такий констебль Тоні Асанте. Нещодавній випускник, пільговик, який перевівся до нас зі столичної поліції. За словами начальства, він здібний, що розшифровується як «ми взяли його не тому, що треба виконати квоти з наймання темношкірих та етнічних меншин».

Асанте утримував зоровий контакт із такою непохитністю, якої я від нього не чекав, і зрештою саме я став тим, хто відвів погляд першим.

— І пам’ятайте: головне не те, де зараз ці люди перебувають, а ким вони є. Я хочу знати все, що тільки можливо накопати про цю родину. Соціальні мережі, електрона пошта, хто куди телефонував — усе. У будинку щось знайшли? Комп’ютери? Планшети?

— Ще ні, — хитає головою Ґіслінгем. — У Есмонда мав бути кабінет або студія чи щось таке, але пожежники досі нічого не знайшли. На мій погляд, він десь під пів тонною завалів. Проте, якщо вони щось знайдуть, нам повідомлять.

— А поки що, — я оглядаю кімнату, — поговоримо з усіма, хто знав цю родину, жив поряд або працював із ними. Як вони проводили час? На що витрачали гроші? Звідки приїхали й чи не трапилося в їхньому житті чогось такого, що призвело до переїзду?

Всі занотовують і тихенько перешіптуються.

— Гаразд. Усі знають, що робити? Чудово. Констеблю Квінн? На два слова. До мене у кабінет, будь ласка.

***

— Це треба припинити, Квінне. І не прикидайся, що не розумієш, про що я.

Він дивиться на мене, потім опускає очі.

— Констебль Сомер — твоя колега і добре виконує свої обов’язки. Насправді єдина її помилка — це роман із тобою, на щастя, короткочасний. Але вона ніби відійшла від нього, то чому ти не можеш?

Квінн запускає пальці у волосся. Вигляд має жахливий. Певно, на ньому та сама сорочка, що й учора. Та і краватка теж. Хоча, хто б казав. Свій свояка…

— Сідай. Поговоримо.

Він наче коливається, потім витягає стілець.

— Я розумію, що через пониження тобі геть паскудно, але тут ти сам винний. Таке наробив… Переспав із підозрюваною…

— Я ніколи з нею не спав — скільки вже можна!

Проте він розуміє, що заходить надто далеко. Волаючи на мене, справі не допоможеш. У будь-якому разі це був класичний випадок, як-от із Біллом Клінтоном. І ми обидва це знали.

— Вибачте, сер, — каже він.

— Тобі пропонували перевестися, але ти відмовився.

Тут я йому співчував. Починати на новому місці завжди нелегко. А у нього ще квартира, іпотека, життя. Але якщо вже залишився, то маєш терпіти, як би прикро тобі не було.

— Послухай-но, Квінне. Тут уже нічого не поробиш, і тобі з цим жити. Зосередься на цій клятій роботі. І не зривай злість на Сомер. Вона тут ні до чого. Уявляю, якої б ти заспівав, якби на її місці була геть інша жінка. Сомер, у порівнянні з деякими з них, просто еталон стриманості.

— Та знаю я, — кривиться він. — Просто торік у цей же час я був сержантом, а вона досі ходила у формі. А тепер…

А тепер вони на одному рівні. До того ж її кар’єра рухається горобіжно, а його… Ну гроші я б на нього не ставив.

— І вся ця клята дільниця досі про це базікає, — закінчує він, кусаючи губи. Здається, він ось-ось розрюмсається.

— Можливо, я зараз скажу, наче твій тато, — я нахиляюсь уперед, — але всі досі про це базікають лише тому, що саме ти постійно їм про це нагадуєш. Тебе покарали, так припини загострювати на цьому увагу. Забудь і рухайся далі. І дай Сомер спокій. Згода?

Він опускає голову. Я так само, змушуючи його подивитися мені в очі.

— Згода, Квінне?

Він глибоко втягує повітря, якийсь час важко дихає, потім підводить очі:

— Згода, начальнику.

Він посміхається. Хай і кривуватою посмішкою, але головне, що крига скресла.

***

Ендрю Бакстер повертається до свого столу й сідає за комп’ютер. Дивиться на годинник — до кінця зміни часу достатньо. «Тож почнемо з очевидного», — думає він і заходить на фейсбук та шукає Майкла Есмонда — добре хоч рідкісне ім’я. Востаннє він шукав такого собі Девіда Вільямса, а їх тьма-тьмуща. Есмондів же лишень жменька, і вже за п’ять хвилин він знаходить потрібного чоловіка. Але це майже нічого йому не дає. Профіль геть не фейсбучний, більш схожий на ті, що в лінкедіні — самохвальство в резюме, дещиця штивних світлин і кілька буденних, передбачуваних вподобайок. Серед друзів є Філіп Есмонд, і це — як і випливає з прізвища — брат, а не знайомий. Він десь на рік старший і, судячи з його фейсбучних постів, відрізняється від брата, як день від ночі. Колір волосся, очей, шкіри той самий, але є енергійність і вогник в очах, що геть відсутні на обличчі молодшого брата. До того ж у нього вп’ятеро більше друзів і щонайменше втричі — розваг. Скажімо, одиночний похід під парусом до Хорватії на власній яхті моделі «Женно Сан Одіссі 45» під назвою «Свобода-2». Є й знімки: одразу перед відплиттям із людьми на причалі, які махають Філіпу (хоча, як зауважив Бакстер, брата серед них нема), потім кілька світлин зимових заграв над Атлантикою, які свідчать про те, що він ще й непоганий фотограф. В останньому статусі, оприлюдненому кілька днів тому, йдеться, що він може бути поза зоною досяжності стільникового зв’язку, але можна залишити повідомлення, якщо це щось невідкладне. Чи треба казати, що поточна ситуація підпадає під цю умову.

Бакстер занотовує дані десятка з гаком фейсбучних друзів Майкла Есмонда, відмітивши, що за останні пів року той оприлюднив лише кілька постів про книжку, яку пише, та чотири чи п’ять про конференцію в Королівському коледжі. Вочевидь це для нього має велике значення. Сторінка Саманти Есмонд набагато яскравіша, принаймні на перший погляд. Є великий фотоальбом зі світлинами: у саду, на пляжі, десь годує качок (схоже, на Оксфордському каналі), стоїть поряд з іншою жінкою в магазині (Бакстер певен, що це десь у торговельних рядах Саммертауна); також серія знімків зі шкільних спортивних змагань і святкових подій, включно зі світлиною скособоченого тортика з тегом «Моє досягнення» та слізливим усміхайликом. Проте, якщо придивитися, більшість фотографій завантажено більше ніж чотири роки тому. Потім йдуть кілька автосвітлин на останніх днях вагітності, але її обличчя змазане або в напівтіні, і ще одне фото з пологового відділення — немовля у ліжечку й підпис: «Нарешті». Ні імені, ні ваги, ні статі. Далі ще менше. Один-два пости про дитину, але жодної фотографії після того, як їй виповнився рік. А останні три місяці так і зовсім нічого. Що, на думку Бакстера, — який вважає себе знавцем (на загальну думку, доволі поверховим) соцмережевих звичок новоспечених батьків, доволі дивно. Сторінка Джанет Ґіслінгем рясніє постами про Біллі — найдрібніша зміна потребує увіковічування, найнезначніший розвиток необхідно показати світові. Якось Квінн глузливо зауважив, що з таким само успіхом вона могла б зняти й оприлюднити блювоту малечі та й по всьому, але не почув очікуваного реготу. Бо багато хто добре пам’ятає, наскільки великою була ймовірність того, що Джанет взагалі не мала б зараз кого фотографувати.

Бакстер відкидається на спинку стільця і довго та повільно видихає. Потім нахиляється вперед і вдруге проглядає фотоальбом. Той починається, коли Метті приблизно три роки, і Бакстер спостерігає, як хлопчик зростає, перетворюючись із повнощокого вдоволеного малюка в худорляву дитину в завеликих окулярах. Маленький Метті аж сяє, простягаючи в об’єктив мушлі, гальку, морозиво, равлика, а його доросліше «я», здається, робить усе, щоб фото вийшло нечітким або просто відвертається від камери. На одній зі світлин він ховається за ногами батька, принаймні припускається, що то його батько, бо зображення чоловіка відкраяно на рівні грудей. Бакстер хмуриться і знову прокручує альбом, вперше зауваживши, наскільки там мало світлин Майкла Есмонда. Лише дві з відпочинку: грає в крикет на пляжі та сидить на ярмарковому атракціоні з Метті на колінах — ото й усе. Ще на одній, із пізніших, Метті в саду із чорноволосим чоловіком на задньому плані, ймовірно Есмондом, але той косить газон спиною до камери й стоїть доволі далеко. Бакстер прокручує альбом до знімків шкільних подій, — у наші дні батьки таких речей не уникають — проте Майкла він там не бачить. Тільки зараз він усвідомлює, що це школа Єпископа Христофора, і, придивившись ретельніше, впізнає знайомі по справі Дейзі Мейсон обличчя. Директорка, двоє вчителів, кілька дітей, яких вони опитували, і врешті-решт — та-дам! — Дейзі власною персоною, яка з обличчям, сповненим непохитною рішучістю, наближається до фінішу з яйцем у ложці другою[5]. Це 2016 рік — останній літній семестр перед її зникненням — і, з огляду на те, що бачить Бакстер, Метті навчався у тому самому класі. Ніякого зв’язку тут нема, — це взагалі ніяк не стосується справи — але з глибин свідомості спливає те, що завжди муляє кожному поліціантові: ось справу розкрито, злочинця покарано, світ знову стає «нормальним», і що далі? Чи може він бути «нормальним» після такого? Дитина зникла і більше ніколи не повернеться, і коли її однокласники починають новий шкільний рік, її там нема. Всі завжди кажуть, мовляв, діти швидко відходять, дивіться, які вони життєрадісні, але, може, це чергова побрехенька, яку дорослі повторюють собі, щоб почуватися краще? Узяти цього хлопчину, Метті Есмонда — на вигляд він зовсім не «життєрадісний». Тендітний, уразливий. Як він почувався після зникнення Дейзі? Як він відреагував, коли почув, що з нею насправді сталося? Звісно, більшість батьків намагається огородити своїх дітей, і все таке, але завжди марно.

Бакстер зітхає, міркуючи, — і вже не вперше — як добре, що в нього немає дітей, потім робить кілька поміток до справи. Він заходить в електронну пошту й надсилає на ухвалення Фоулі лист із переліком необхідних їм відомостей. Фінансовий стан, для початку. Зміст телефонів, листування електронною поштою, медичних карток, історії вебпошуку. Бакстер закриває ноутбук, і тут із поривом холодного повітря заходить Еверетт. Вона їздила у Вантидж до матері Майкла Есмонда.

— Як все пройшло? — питає він, підвівши очі. Але одного лише погляду на її обличчя достатньо, щоб усе зрозуміти.

— Скільки б я у такі місця не ходила і наскільки б справний там не був персонал, мене завжди аж трясе. — Вона важко сідає й починає розплутувати шарф. — Тобто управитель — хоч до рани клади, і вони вочевидь по-справжньому піклуються про постояльців, але всі ті стільці вздовж стін, сморід сечі та телевізор по шістнадцять годин на день… Як на мене — це друге коло пекла.

Видно, що обхід кожного з будинків для людей літнього віку в радіусі шістнадцяти кілометрів, який вона робила на вихідних останні два тижні перед Різдвом, їй не допоміг. Вона намагалася знайти щось пристойне для тата, хоча він про це ще не знає. Така потреба виникла вже давно. Забудькуватість, дратівливість, захисна поведінка. Втрата відчуття часу. Ледь розвидняється, він прокидається, а значить, йде і вмикає телевізор. Робить так весь час, що гостює у неї. Човгає до вітальні, явно не піклуючись про те, що вона все ще намагається виспатися. Але у себе вдома вона хоча б може контролювати рівень гучності, а от його сусідам не позаздриш. Скаржаться двічі-тричі на тиждень. У них чотиримісячна дитина, тож Еверетт не може їх винити — у них вже, мабуть, галюциноз через недосип. Але її батько ігнорує їхні дзвінки у двері, через що Еверетт змушена долати тридцять миль, щоб усе владнати. Чимось треба пожертвувати. Вона вже давно казала собі, що поговорить із ним під час різдвяних свят, коли вони будуть на самоті, а у неї буде більше вільного часу. Але він уже збирається додому, а вона так і не наважилася на розмову. Як і всі вдатні поліціанти, вона одразу помічає боягуза, коли його бачить, але зараз їй самій варто подивитись у дзеркало.

Вона підводить очі й бачить, що Бакстер запитально витріщається на неї. Як не перерветься. Вона нікому на роботі про це не розповідала. Хоча, можливо, невдовзі доведеться. Принаймні Фоулі — це напевне.

— Я зустрілася з місіс Есмонд, — каже вона, — і повідомила їй про пожежу. Настільки тактично, наскільки це тільки можливо. Проте, не думаю, що вона хоча б щось усвідомила. Просто усміхнулася мені та сказала: «Це так файно, сонечко».

— Тож навряд чи вона допоможе розшукати Есмонда.

— Я сказала їй, що він зник, проте її це не стурбувало, — хитає головою Ев. — Вона просто махнула рукою і сказала: «Знову подався до своєї хатинки».

— Скаутський курінь? — хмурить чоло Бакстер. — Збірний барак?

— Або «Піца Хата», — зітхає Ев. — Хтозна. Від персоналу теж мало пуття. Проте вони хоча б застерегли мене, що навряд чи вона мені чимось допоможе.

— Шкода.

Щось в його тоні змушує її здивовано на нього поглянути.

— Чого ти? Щось знайшов?

— Відверто кажучи, — кривить лице Бакстер, — найцікавіше те, чого я не знайшов.

5 Біг з яйцем у ложці — змагання, під час якого необхідно покласти яйце в ложку, а її до рота, і бігти якомога довше, не впустивши яйця. Одна з дисциплін яєчного багатоборства, яке з’явилося в Англії приблизно в XI‒XII століттях.