На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Франк Тільє

ЛАБІРИНТИ

Роман

Видавничий дім «Фабула»
2025

Оригінальна назва твору: LABYRINTHES
Published originally under the title LABYRINTHES

© 2022 by Fleuve Editions, département d’Univers Poche, Paris
© О. Чередниченко, пер. із фр., 2025
© ВД «Фабула», 2025

ISBN 978-617-522-367-3 (epub)

All rights reserved. Усі права збережено.
Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

Тільє Франк

Т39 Лабіринти. Роман / пер. із фр. О. Чередниченко. — Харків : ВД «Фабула», 2025. — 352 с.

ISBN 978-617-522-368-0

Далеко в засніжених горах у самотинному шале вбито невідомого чоловіка. Його забили кочергою, обличчя перетворилося на криваве місиво. Жінка, підозрювана у жорстокому вбивстві, страждає на дивну амнезію. Справу розслідує Камілла Ніжинскі, вона прагне зрозуміти цю підозрілу раптову втрату пам’яті. Психіатр, лікар Фібоначчі, зможе пояснити поліціянтці усе і навіть більше… Адже, перш ніж втратити пам’ять, пацієнтка довірила йому свою історію — довгу і вкрай заплутану. Безсумнівно, це буде найнезвичайніше, що Камілла чула за всю свою кар’єру.

Пройшовши лабіринтами роману, читач, імовірно, знайде відповіді на свої запитання про долю Жулі Москато.

Уперше українською мовою.

УДК 82-311.4

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Відкиньте все неможливе — і те, що зостанеться, буде правдою, хай навіть якою неймовірною.

Артур Конан Дойл «Знак чотирьох»{1}

Єдина різниця між мною і божевільним — у тому, що я не божевільний.

Сальвадор Далі

Сам винахідник Дедал, із митців найславніший у світі,

Звів цю будівлю складну: переплутавши знаки, химерним

Плетивом різних ходів будь-кому міг там око змилити.

Овідій «Метаморфози»{2}

1

– Як вона почувається, лікарю?

Камілла Ніжинскі зняла рукавиці з хутряною підкладкою і обережно масажувала руки. Пекельна спека, яка панувала в лікарні, контрастувала з лютим морозом надворі, аж свіжі тріщини на Каміллиних пальцях щеміли. Жестом лікар Фібоначчі подав їй знак не проходити далі в палату. Обличчям до них спала пацієнтка. Розмірене попискування електрокардіомонітора свідчило про спокійний сон, якому не можна було заважати.

— Лікарі, що її оглядали, кажуть, фізичному здоров’ю нічого не загрожує. У біохімічних аналізах крові є неістотні відхилення від норми, але нічого серйозного. Місцями обмороження досить глибокі, але з часом від них навіть слідів не залишиться. А от з психічним станом — зовсім інша історія. Скажу максимально просто: з її пам’яті все стерлося.

— Що ви маєте на увазі, кажучи це «все стерлося»?

— Геть усе. Усе її попереднє життя. Вона нічого не пам’ятає. Її пам’ять нині — абсолютно білий аркуш.

Поліціянтка подивилася на підозрювану. Скуйовджене волосся обрамляло обличчя, яке, хоч і було пошкоджене холодом, здавалося заспокоєним посеред великої білої подушки. Камілла дістала з кишені ручку й блокнот.

— Вам доведеться усе детально мені пояснити, лікарю. Я не розумію, як ця жінка могла зненацька «забути» все своє життя. Вона лежить у лікарні, при цьому ви стверджуєте, що фізично з нею майже все гаразд. Її знайшли закривавлену в шале посеред лісу поруч із мертвим тілом. Відтоді вона не промовила жодного слова. А тепер ви мені кажете, що вона зовсім нічого не пам’ятає?

Вона рвучко розгорнула свій блокнот. Видно було, що поліціянтка ще не встигла там нічого занотувати, він був чистий.

— У нас нічого немає! Ми не знаємо імені підозрюваної, не знаємо імені жертви, не маємо уявлення про обставини трагедії. Цієї жінки ніхто не знає, ніхто її ніколи не бачив. Узагалі незрозуміло, звідки вона взялася. Вдати амнезію — це, можливо, її спосіб приховати від нас, хто вона, або уникнути відповідальності за скоєне.

— Повірте мені, вона не симулює.

— У такому разі поясніть мені, переконайте мене, щоб я могла переконати начальство. Їм потрібні відповіді.

Фібоначчі запросив Каміллу вийти в коридор, зачинив двері й кивнув на двох чоловіків, які чекали трохи далі.

— Котрий із них ваш начальник?

— Ні той, ні той. Просто ми в одній команді, але вони… не надто налаштовані колупатися в заплутаних справах. Обидва тільки й чекають виходу на пенсію. І, чесно кажучи, ми до такого в нашому місті не дуже звикли. І що ж нам робити? Правильно, доручити цю справу новенькій! Такий собі тест, розумієте?

Двоє чоловіків не зводили з них очей, їхні обличчя були напружені.

— Сходжу принесу нам кави, — тільки й відповів лікар Фібоначчі. — Вам — чорної і дуже солодкої?

— А ви вмієте читати думки!

— Почасти в цьому й полягає моя робота. Пройдіть, будь ласка, в сусідній, двадцять перший, кабінет, ми зможемо там спокійно поговорити.

Камілла спостерігала, як лікар Фібоначчі обмінявся кількома словами зі своїми колегами. Потім молода поліціянтка знову зосередилася на підозрюваній. Вона не мала жодного уявлення про психіатрію чи психологію, але їй було важко повірити у версію лікаря. Що могло спричинити такий катаклізм у черепній коробці жінки? І що це за така амнезія? Наприклад, чи жінка ще вміла рахувати? Чи знала вона принаймні своє ім’я, пам’ятала, хто вона?

Нарешті вона зайшла до сусідньої кімнати, обставленої дуже просто: ліжко в кутку, два стільці, комод і крихітна душова кабіна. Камілла підійшла до вікна. Іній чіплявся за шибки, здавалося, що скло ось-ось розлетиться на друзки. Унизу побачила свою темно-зелену машину між двома каретами швидкої допомоги. Стоянка була переповнена.

Лікарні, як і кладовища, ніколи не пустують.

Камілла зняла парку з хутряною підкладкою, роззирнулася, щоб розвіяти знервованість, і подивилася на своє відображення в дзеркалі над раковиною. Обличчя змарніле. «Я надто багато працюю, і це розслідування навряд чи додасть здоров’я», — зітхнувши, подумала. Їй здавалося, що вона постаріла на п’ять років. Мабуть, тому, що очі, зазвичай такі блакитні, ніби згасли, та й холод не пошкодував шкіру. Камілла відтягнула потріскану нижню губу, торкнувшись перенісся кінчиком указівного пальця. «Ти занадто худа, люба дівчинко. Занадто худа…»

Потім вона поправила комір кремової блузки і застебнула ґудзики на піджаку, підібраному в тон, мовби намагаючись у такий спосіб відновити рівновагу. Важко сказати чому, але психіатр змушував її почуватися некомфортно відтоді, як вона приїхала до нього. Мабуть, через цей орлиний профіль і великі чорні зіниці, які, здавалося, проникали в самісіньку глибину душі.

Увійшов Марк Фібоначчі з двома стаканчиками гарячої кави й штовхнув двері підбором.

— Сідайте, будь ласка, мадемуазель Ніжинскі. Сподіваюся, ви маєте час. Те, що я збираюся розповісти — це ніби похмурий роман-трилер, п’ятсотсторінкова поїздка на американських гірках.

— Я маю стільки часу, скільки треба. Важливо, щоб ми докопалися до суті і з’ясували правду.

— О так, правду…

Фібоначчі підійшов до вікна, де Камілла стояла кілька хвилин тому. Якусь мить він мовчав, притуливши стаканчик до вуст. Потім повернувся до неї.

— Людський мозок здатен вдаватись до найнеймовірніших хитрощів, щоб захистити психіку. Він постійно пристосовується, відбудовується на своїх руїнах… Він навіть може заманити самого себе в пастку. Підсунути собі фальшиві спогади й видати їх за справжні. Переконати нас, наприклад, у тому, що на нас напали в їдальні, коли ми навчались у школі, навіть якщо цього ніколи й близько не було. Знаєте, як називається цей феномен?

— Ні, звичайно. Я простий працівник поліції…

— Парамнезія. Псевдоспогади: дежавю, дежа векю{3}. Чиста вигадка розуму. Як же тоді визначити, де правда, а де неправда, починаючи з того моменту, коли ви повірили, що минуле, яке ви пам’ятаєте — справді ваше минуле?

Він дістав із кишені якийсь предмет і сів навпроти Камілли.

— Ви граєте в шахи, мадемуазель Ніжинскі?

— Максимум, що я знаю про шахи, це хіба правила…

— У неї при собі була ця фігура. Чорний слон.

Камілла взяла дерев’яну фігурку заввишки п’ять сантиметрів.

— Як це — «при собі»? Ми нічого не знайшли, і…

— Вона говорила зі мною, — серйозним тоном перебив Каміллу лікар Фібоначчі. — Перш ніж втратити пам’ять, пацієнтка розповіла мені все, що сталося, від початку до кінця.

Камілла висловила своє здивування:

— Чому ви не казали про це раніше? Вона зізналася у вбивстві?

— З’ясувалося, що все набагато складніше. Мушу визнати: за всю свою кар’єру я ніколи не зустрічав такого випадку. Мені не раз доводилося мати справу з непростими пацієнтами. Але вона… вона абсолютно унікальна.

Лікар забрав шахову фігуру і кивнув на блокнот, який співрозмовниця поклала собі на коліна.

— Оце правильний підхід. Пишіть, записуйте все, що можете, навіть якщо історія, яку я збираюся вам розповісти, буде довга й складна. Це, безумовно, найнезвичайніше, що ви почуєте за все своє життя. Історія, яку можна прочитати лише в романах. Отже…

Камілла знову розгорнула свій чистий блокнот. Перша сторінка.

— Даруйте, з вашого дозволу відхилюся від теми, — мовив лікар Фібоначчі. — Я великий шанувальник опери та класичної музики, і ваше прізвище інтригує мене з моменту нашого знайомства. Розвійте мої сумніви: ви не маєте родинних зв’язків з Вацлавом Ніжинскі{4}, знаменитим танцівником минулого століття, який хворів на шизофренію?

— Мій прадід був родом зі Словаччини. Він був простий робітник на заводі. До опери не мав жодного стосунку. Принаймні я думаю, що знала б, якби цей знаменитий танцівник був одним з моїх предків.

— Якщо вам цікаво, я був би радий поговорити з вами про Вацлава Ніжинскі якось іншим разом…

Невже він фліртував із нею — за таких обставин? Якась загадка, а не чоловік… Тож Камілла просто кивнула.

— Повернімося до нашої справи, — вів далі він, наче нічого не сталося. — Вам слід знати, що в історії, якою я збираюся поділитися з вами, п’ять головних героїв, і всі вони жінки. Запишіть, будь ласка, це важливо для розуміння подальшої розповіді: журналістка, лікар-психіатр, жертва викрадення, романістка…

Вона скрупульозно записувала головних героїнь у стовпчик. І розмірковувала: чи ця жінка, що лежала по той бік перегородки, належала до перелічених лікарем? Могла бути, але котрою з них? Журналісткою? Чи жертвою викрадення? У такому разі, можливо, вона була здобиччю чоловіка, чиє обличчя кочергою перетворили на криваве місиво? Це могла бути помста? Була така невблаганність… Чисте божевілля. Камілла досі бачила все це червоне в шале, аж до стелі. Справжній театр жахів.

Коли вона підвела очі, Марк Фібоначчі дивився на неї холодним незрозумілим поглядом, який іноді буває в лікарів-психіатрів. Без сумніву, необхідна оболонка, коли цілий день досліджуєш невпорядковану психіку.

— Журналістка, лікар-психіатр, жертва викрадення, романістка, — повторювала вона, перечитуючи свої записи. — Бракує п’ятої головної героїні…

Лікар відхилився на спинку крісла і протяжно видихнув. Його співрозмовниця не могла зрозуміти, була то втома чи спосіб показати їй, що вона надто нетерпляча.

— П’ята головна героїня з’явиться значно пізніше, і вона — ключ до всього, — відповів він. — Ви дізнаєтеся, хто вона, аж у кінці моєї розповіді. А тепер послухайте все, що я маю вам розповісти…

Він поставив перед собою чорного слона.

— І зосередьтеся, адже ця історія — справжній лабіринт, у якому все переплітається. Що ж до цієї п’ятої головної героїні, то вона — та нитка в лабіринті, яка, я переконаний, дасть відповіді на всі ваші запитання.

2

При світлі настільної лампи Лізанна дописувала статтю про несправний залізничний переїзд в Уасселі, який став причиною зіткнення вантажного поїзда з трактором, заблокованим шлагбаумом. Жахлива аварія, в якій, на щастя, обійшлося без жертв: фермер встиг вискочити з кабіни, а локомотив ударив трактор ззаду, тож наслідки не стали катастрофічними. Перечитавши статтю, журналістка надіслала виконане завдання на сервер редакції «Нормандського вісника» й зателефонувала своєму шефові, щоб перевірити, чи все в порядку перед тим, як відправити її до друку.

— Що ж, це не те щоб зразок високої літератури, утім, жанр газетної статті такого й не передбачає, — сказав він. — Добре, що тобі вдалося записати свідчення того тракториста. Ти нагнала на нього страху, а це головне. Бракує тільки інформації про причину, чому шлагбаум так раптово опустився. А шкода!

— Завтра дізнаємося більше. Грегорі далі працюватиме над цією справою. Я надіслала йому номер свого контакту в Національній компанії французьких залізниць.

— Добре. Тим часом ми опублікуємо статтю в такому вигляді, як є, і подивимося, що буде далі. А як просувається робота над твоєю великою статтею про людей з електромагнітною гіперчутливістю? Зможеш здати її за два тижні?

Щомісяця «Нормандський вісник» публікував додаткові «спеціальні матеріали» на десяти сторінках. Для написання статті до наступного спецвипуску Лізанна вивчала історію чоловіка із Мон-Сент-Еньяну, який жив забарикадований у своєму будинку, в своєрідній клітці Фарадея, бо не міг більше витримувати електромагнітних хвиль і тепер не здатен був вести нормального способу життя. Вона зовсім випадково дізналася про існування людей, які потерпають від електромагнітної гіперчутливості, й почала глибоко вивчати цю тему.

— Усе гаразд, не хвилюйся. Ти отримаєш статтю вчасно.

— Прекрасно! Що ж, у такому разі я більше тебе не затримую. Хай тобі щастить найближчими днями!

Лізанна подякувала, поклала слухавку й пішла збирати валізу в завтрашню поїздку.

Після переїзду до Руану вона ще жодного разу не повернулася до свого будинку в Ле-Меніль-Амело, що за дві години їзди на північ від Парижу. Проникнення в її оселю і пограбування стало таким шоком, що вона вирішила взагалі переїхати з міста, водночас поховавши свою коротку кар’єру незалежної журналістки. Певний час вона намагалася працювати на себе, але швидко зрозуміла, як важко продавати свої твори. Замовлення надходили рідко через брак бюджету в редакціях, а також через те, що в нинішні часи інформацію треба обробляти негайно, подавати її швидко й ефектно. Передусім новини мають викликати ажіотаж.

Тож після того, як до її будинку вдерлися невідомі, вона змирилася, покинула все і знайшла більш спокійну роботу в Руані. «Нормандський вісник» саме шукав репортера для висвітлення місцевих подій. Тобто всіляких маловажливих новин на зразок «загубився пес». Великої слави такими статтями не заживеш, але це забезпечувало їй зарплатню і, найголовніше, давало змогу жити подалі від Ле-Меніля. Тепер вона винаймала квартиру на околиці Руану. І їй було там добре. Настільки добре, що всього за три місяці після переїзду вона вирішила: настав час раз і назавжди залишити в минулому своє попереднє життя. Навести лад в успадкованому від батьків будинку й звернутися до агентів з нерухомості, щоб виставити його на продаж.

Рано-вранці наступного дня вона приїхала в Ле-Меніль. Маленьке містечко було затишне, хоча й розташовувалось надто близько до міжнародного аеропорту імені Шарля де Голля. Тут люди прокидалися й засинали під звуки зльоту літаків. Будинок стояв осторонь, оточений кипарисами, за футбольним стадіоном, трава на якому побіліла від вранішнього морозу. Найближчі сусіди були дуже далеко. Лізанна припаркувала свій кабріолет на під’їзній доріжці, спорожнила повнісіньку поштову скриньку, і з острахом вставила ключ у замкову шпарину. Пограбування сталося одного вечора, коли вона була на пробіжці. Зловмисники проникли через задній двір, перевернули все догори дном, від підвалу до горища. При цьому все, що вони знайшли — ноутбук, гаманець і телефон.

Чималий шар пилу вже вкрив кахлеву підлогу. Деякі меблі досі були перекинуті або стояли криво. Злодії навіть порозбивали склянки й порцеляну з серванта. За кілька днів після приїзду поліції Лізанна замінила вікно, через яке вдерлися злодії, і вирушила до свого нового життя, залишивши в будинку все як є.

Відтоді це місце викликало у неї мурашки по шкірі. Вона більше ніколи не змогла б тут жити. І все ж таки цей будинок — одна з останніх речей, яка пов’язувала її з батьками після тієї жахливої трагедії, яка забрала їхні життя п’ять років тому. Часом на залізничних коліях застрягали трактори. А часом переповнені автобуси, у яких відмовили гальма, опинялися на дні урвища. Серед тих нещасних пасажирів, які загинули миттєво, були її батько й мати. Такі дві, здавалось би, однаково неймовірні події, але вони щодня заповнювали газетні шпальти. Лізанна добре це знала.

У будинку було надзвичайно холодно. Дівчина увімкнула котел і поклала сумку в своїй кімнаті нагорі. І тут невідомі зайди все обшукали. Гардеробна, ліжко, ванна кімната… Навіть дзеркало було розбите. Молода жінка дивилася на своє відображення. Розбите на друзки обличчя: одне блакитне око вище за інше, чудернацький ніс, викривлений рот. Кошмарне обличчя, яке, щойно вона поворухнулася, почало спотворюватися, аж доки її губи відкотилися назад і оголили ясна. Лізанні раптом перехопило подих, мовби якась рука зсередини схопила за горло й намагалася задушити. Дівчина закричала й нажахано відсахнулася.

Кинулася вниз, увімкнула телевізор. О, саме музичний канал. Зробила звук якомога гучніше. Їй потрібен шум.

Чудовисько, що випливає з безодні, оце відчуття, ніби рука виповзає з глибини її тіла, задуха… Уже не вперше з нею таке. А ще були спогади про минулі події, які ставали дедалі розпливчастіші. Лізанні доводилося постійно зосереджуватися, щоб пригадати певні речі, імена…

Поки будинок прогрівався, купила в місцевому магазині коробку заморожених запіканок. Покупки, як і її округлі стегна й щоки, свідчили про залежність від нездорової їжі. Повернувшись, Лізанна звернула увагу на цілу гору пошти зі скриньки. Оформлення документів, рахунки, повідомлення про вручення рекомендованих листів. Вразив уміст одного з конвертів: їй пропонували подовжити квартальну оренду абонентської скриньки в поштовому відділенні в Ам’єні, термін якої закінчувався за тиждень. Абонентської скриньки?! «BP144, Лізанна Барт, Ам’єн». Але вона ніколи не орендувала ніякої абонентської скриньки!

Лізанна зварила собі каву, підсолодила її двома шматочками цукру й зателефонувала до поштового відділення. Співробітник на тому боці телефонної лінії підтвердив, що абонентську скриньку було орендовано на її ім’я майже три місяці тому. Лізанна спершу подумала, що йдеться про тезку, але, за словами її співрозмовника, адреса, вказана в контракті, справді була її — у Ле-Менілі. Поклавши слухавку, дівчина була геть спантеличена. Вона ніколи не бувала в Ам’єні. Мабуть, сталося якесь непорозуміння…

Не зволікаючи, вона пішла до місцевого відділення в Ле-Менілі, щоб забрати рекомендований лист зі своїм новим водійським посвідченням і свідоцтвом про реєстрацію, про викрадення яких вона подала заяву одразу після пограбування. Забігла до мерії Гуссенвіля, щоб забрати своє постійне посвідчення особи, і, проковтнувши бутерброд, вирушила в напрямку Ам’єна. Треба було розібратися з тією абонентською скринькою.

Діставшись туди, зустрілася зі співробітником, з яким раніше говорила по телефону. Той показав їй договір, який вона нібито заповнила й підписала. Лізанна намагалася зберігати самовладання: це був не її почерк і не її підпис. Очевидно, що хтось видавав себе за неї.

— Мені так незручно! Зовсім вилетіло з голови, — збрехала вона, повертаючи йому документ. — І, звичайно ж, я гадки не маю, де мій ключ. Можна мені якось отримати доступ до своєї скриньки?

Чоловік здивовано подивився на неї, глянув на посвідчення, яке вона простягла, і понишпорив у шухляді.

— З вас буде стягнуто штраф за загублений ключ, — пробурчав.

Він підвів її до стіни абонентських скриньок, розблокував комірку номер 144 і повернувся за свою стійку. У маленькій комірці Лізанна знайшла коричневий конверт. Товстий. Без печатки. Його просто залишили там. У горішньому кутку нашкрябана нашвидкуруч адреса: «Атіс-Монс, Промислова набережна, 34».

Співробітник пошти помітив її розгубленість, коли вона повернулася до нього з пакетом у руках. Вона попросила ще раз показати договір, сфотографувала його, заплатила десять євро за загублений ключ, і повідомила, що не подовжуватиме оренди скриньки. Потім повернулася до своєї машини. Їй потрібен був спокій і тиша.

Не було жодних сумнівів, що саме та людина, яка орендувала цю абонентську скриньку під її іменем, написала адресу на конверті і, за логікою речей, опустила конверт у скриньку. Але коли? І головне — чому? Лізанна переглянула сторінки договору: оплата готівкою, у графі для номера мобільного телефону нічого не написано. Інакше кажучи, вона не мала змоги вийти на слід самозванки.

Дівчина розірвала конверт і вийняла з нього маленький ключик та круглий чорний пластиковий футляр з наліпкою, на якій було написано номер телефону. Коробка — з тих, на яких угорі завжди однакові написи: «Film H. C.»

З острахом вона відкрила кришку футляра.

Усередині лежала бобіна.

Восьмиміліметрова кіноплівка.

3

Колись давно на хуторі Бут-дю-Крок, загубленому у найвіддаленішому куточку регіонального природного парку Північні Вогези, жило вісімдесят дев’ять душ. Люди на хуторі пекли хліб і обробляли дерево. Тут закінчувалася єдина дорога, якою заїжджали на хутір і виїжджали звідти. Вона петляла через густий дикий ліс до маленького містечка, розташованого за п’ятнадцять кілометрів.

У самому центрі хутора, хоч би в який бік ви подивилися, можна було побачити лише дерева, наскільки сягало око, і це створювало запаморочливе відчуття, ніби той, хто тут опинився — один з останніх жителів на Землі.

Друга світова війна мала такі руйнівні наслідки, що за кілька років після її закінчення ця віддалена місцевість, де проживали здебільшого люди старшого віку, поступово знелюдніла, а спорожнілі оселі залишилися на поталу часу. На сьогоднішній день зосталися лише руїни, за відновлення яких узялася асоціація «Поза зоною», що фінансувалася переважно регіональною радою Гранд-Есту.

Закутавшись у товстий вовняний шарф, у шапці-вушанці кольору хакі, Віра Клейторн поверталася на базу — так члени асоціації, учасницею якої вона була, називали колишню пекарню. Робітники зробили тимчасовий дах із дощок і пластикової плівки та відбудували стіни навколо старої печі. Всередині було так само холодно, як і надворі, але принаймні сухо й захищено від вітру. Там встановили ємність з питною водою і бак з пальним. Тож усі охочі могли випити води, помитися, набрати пального для електрогенератора чи обігрітися.

Молода жінка зубами стягнула коричневі рукавички, поставила свою десятилітрову каністру під кран бака, присіла й крутнула вентиль. Її погляд привернула яскрава пляма трохи правіше від неї. На землі, між слідами, залишеними підошвами взуття, валялися обгортки від чипсів і печива. Там-таки лежали три використані серветки, зіжмакані кульками, і порожня пляшка з-під води.

Серед сміття вона побачила книжку. «Дівчина, що вийшла з тіні», роман. Про авторку Віра ніколи не чула: Зофія Енриш. На темній обкладинці зображене жіноче обличчя, потріскане, як старий фаянсовий посуд, з блакитними, немовби скляними очима, камінними вустами й світлими косами. Голова жінки ніби розбита на шматочки. Віра перегорнула сторінку книжки й прочитала анотацію. Дізналася, що в романі описано історію утримання в неволі та протистояння ката й викраденої ним жертви.

Каністра була вже майже повна. Віра протерла книжку від вологи й бруду, засунула її під пуховик і закрутила кран. Вона не знала, кому належить ця книжка і чому тут розкидане сміття. Але Вірі вже не терпілося її прочитати, вона сподівалася, що історія виявиться вартою уваги.

Крижаний вітер пронизав її до кісток, коли вона ризикнула знову вийти надвір. Видихаючи густі клубки пари, вона понесла свій запас пального до машини. Високі лижні черевики наполовину провалювалися у пухкий сніг. Сотні слідів розбігалися в різні боки, зникаючи в непроглядній темряві лісу. Це були сліди відвідувачів, які теж приходили поповнити свої запаси пального. Відтоді, як дні стали коротші, вона все рідше натрапляла на інших страждальців. Виходи на вулицю були обмежені до суворого мінімуму, кожен жив на своїх кількох квадратних метрах і намагався вижити в найсуворіші місяці року, як міг.

Перш ніж повернутися на дорогу, вона проминула відбудовані стіни хутірських споруд, будівельні риштовання, накриті піддони з матеріалами. Підійшла до свого автомобіля, залишеного неподалік. Зчистила товстий шар снігу, яким він був вкритий, налила ковпачок пального на замок дверей, щоб розморозити його, відчинила двері й сіла за кермо. Машина завелася з першої спроби. Віра, як завжди, запустила двигун хвилин на десять. Її «форд» був найціннішим надбанням, що залишилося у неї з минулого життя. Без нього неможливо було б поїхати до міста й купити те основне, без чого важко вижити — якщо тільки вона не мала сміливості пройти тридцять кілометрів туди й назад, або попросити інших про допомогу, чого воліла уникати. Знала, що інші люди відкриті до спілкування і готові підтримати, але не хотіла бути комусь зобов’язаною. У кожного свої проблеми, з якими треба справлятися.

У салоні, сидячи на ковшеподібному сидінні, вона підставила руки під струмінь теплого повітря з пічки. Подивилася у дзеркало заднього огляду. Її довгасте обличчя було втомлене, вона постійно шморгала носом, а світле волосся, яке вже спадало аж на плечі, давно пора було підстригти. Вона не хотіла відрощувати волосся. Завтра поїде в перукарню і попросить підрізати коси.

Віра зітхнула. Тут лише її дихання порушувало фантастичну тишу. Ця бездонна порожнеча вже починала діяти їй на нерви.

Крізь лобове скло видно було стовпи диму, що здіймалися над вершинами. Інші. Тридцять чотири особи жили в трейлерах, фургонах чи модульних будиночках навколо покинутого хутора. Люди з синдромом електромагнітної гіперчутливості, як і вона. Люди, чий організм більше не може переносити електромагнітних хвиль і полів, пов’язаних із WiFi і навіть із мобільними телефонами. Симптоми були жахливі: постійний шум у вухах, невиліковний псоріаз, безсоння, але передусім — виснажливі мігрені, яких не могли погамувати жодні ліки чи процедури.

Деякі з цих людей, перш ніж потрапити на цю нічийну землю, намагалися оббити своє колишнє житло спеціальними ізоляційними матеріалами або одягати шолом, зроблений зі смоли, яка мала захистити мозок від невидимого випромінювання. Вони перепробували все, аби тільки цей кошмар припинився. Але ніякі хитрощі не спрацювали. З усіх досліджень електромагнітної гіперчутливості, проведених Всесвітньою організацією охорони здоров’я, жодне не виявило, що в цьому винні хвилі.{5} Не було винайдено лікування, не проводилося майже ніяких досліджень. І навіть пошук рятунку в нечисленних місцях Франції, де не було покриття мобільним зв’язком, не вирішував проблеми. Адже держава прагнула викорінити «білі зони», щоб дати змогу кожному користуватися інтернетом і стільниковим зв’язком.

На щастя, кілька організацій та асоціацій боролися за права таких людей, зокрема й ця — «За межами хвиль», яка поставила собі за мету відбудувати хутір, розташований у так званій електромагнітній пустелі (такою пустелею хутір був завдяки рельєфу місцевості й повній відсутності людської діяльності в радіусі п’ятнадцяти кілометрів навколо) — і перетворити його на життєздатне екопоселення для близько ста осіб із синдромом гіперчутливості.

Планувалося навіть розвивати бізнес, ідея якого полягала в тому, щоб здавати в оренду «зелені гостьові будиночки» втомленим стресами цивілізації відпочивальникам, які вирішили на кілька днів сховатися від усіх форм зв’язку з рештою світу.

Віра була однією з тих гіперчутливих страждальців, які з ранньої весни до середини осені допомагали будівельникам в обмін на тимчасовий дах над головою і зарплатню. Своєрідна подоба соціального й професійного життя, яке тривало тільки тоді, коли стояла гарна погода. Але взимку життя на майданчику завмирало, його немов поглинала темрява. А бідолашні люди з синдромом гіперчутливості до електромагнітних хвиль — колишні керівники, вчителі, банкіри, чиє сімейне життя було зруйновано — зачинялися у своїх тісних домівках, бо їм більше нікуди було йти.

Ліс був їхнім простором свободи.

І найстрашнішою в’язницею.

4

Темрява. Глибока, безпросвітна. Темрява, коли вона розплющує очі, і темрява — коли заплющує. Щоразу, коли вона кліпала очима, Жулі відчувала опір і шурхіт якоїсь тканини. Здавалося, що вона перебуває десь в іншому місці, далеко від світу людей. Повністю пов’язана зі своїм внутрішнім середовищем, із цим всесвітом циркуляції кисню, ударів серця, биття кров’яних тілець об стінки судин.

«Я жива!». Ця найперша думка спливла тієї миті, коли рефлекси поступилися місцем свідомості. У голові був туман, усі думки переплуталися, але Жулі знала: з нею сталося щось серйозне. Гул двигуна, відчуття швидкості, запах медикаментів навколо неї. І якась штука заважала їй ковтати. Можливо, це дихальна трубка? Очевидно, довелося зробити їй інтубацію.

Вона пережила серйозне падіння. Можливо, стався нещасний випадок. Так чи інак, зрозуміло одне: її стан критичний. Негайно треба щось робити. Її забере машина швидкої, їхатиме з увімкненою сиреною, щоб усі давали дорогу. Лікарня, операційна, анестезія, операція.

Не встигла ця ідея прорости, як мозок Жулі відкинув її. До того ж, це була не трубка, від якої так пересохло горло, а якийсь огидний шматок тканини. Брудна ганчірка, яку хтось запхнув їй до рота. Брудна ганчірка з присмаком мастила й дизельного пального.

Голова боліла, хвилями накочувалася нудота. Жулі відчула, як знову повертається у безодню, ніби пірнає під кригу, а потім з останніх сил повертається на поверхню, бо потребує повітря. Звуки, які вона намагалася вимовити, вібрували в її ніздрях і заледве долали бар’єр губ.

Тоді Жулі зрозуміла. Її руки скуті наручниками за спиною, ноги міцно зв’язані. Зап’ястки горіли, щиколотки боліли від сильного тертя одна об одну. Вона намагалася закричати, але стала задихатися. Пробувала знову й знову, старалася рухатися, як тільки могла.

З усіх боків натикалася на стіни. У процесі її увагу привернув віддалений глухий звук. Музика. Багажник. Вона зачинена в багажнику автомобіля!

Вибухнув шквал запитань. Де вона? Як усе це могло статися? Навіщо, чому її запхали в багажник? Її пам’ять сховалася за чорною завісою, якої вона не могла подолати. У голові паморочилося, мабуть, хтось їй щось уколов або ж бив її, аж доки вона знепритомніла. До неї поверталися лише спалахи, уривки незв’язних спогадів. Вона їде на велосипеді. Схил, скелі. Вона в класній кімнаті. Сміється. Вона їсть піцу зі своєю подругою. Вона танцює. Дорогу їй перетинає струмок. А потім — нічого, крім довгого-довгого тунелю темряви.

Серцебиття прискорилося, як під час спринту. З нею такого не могло статися! Тільки не з нею! Таке ставалося деінде, у великих містах, у телевізійних серіалах. Але не з нею — сімнадцятирічною старшокласницею, звичайною дівчиною. Її батьки не багатші й не бідніші за інших. Так, її можна назвати симпатичною, адже в неї блакитні очі, красиве темно-русяве волосся, спортивна статура. Але ж вона не фатальна красуня! Повно дівчат, стократ вродливіших за неї. І все ж… ії викрали. Це слово вразило її, як грім серед ясного неба. Звісно, її викрали, ні на що інше це не схоже.

Її збиралися зґвалтувати. А потім убити. Звісно, ніхто її на волю не відпустить. Певна річ, навіщо їм кудись її везти, щоб потім відпустити? Е ні, не було жодних сумнівів: її голе брудне порізане тіло знайдуть посеред поля чи на дні сміттєвого баку.

І ця музика, що лунала зовсім неподалік від неї, просто зводила її з розуму. Винуватець її страждань спокійно слухав радіо. Звичайний водій, який уважно дивиться на дорогу. Лише одна особливість: у нього в багажнику зв’язана дівчина.

Жулі заходилася щосили бити руками й ногами навсібіч. Від ударів по її кінцівках мовби струм пройшов. Вона мусить звідси вибратися! Навіть якщо це означатиме викинутися на асфальт, навіть якщо це означатиме нашкодити собі. У фільмах так і робили — навіть із потяга стрибали. І їм завжди вдавалося.

Від раптового гальмування Жулі притисло до перегородки, яка відділяла багажник від салону. Автомобіль зупинився, але двигун далі працював. Почулися швидкі кроки, які стихли тієї самої миті, коли крижане повітря вдарило їй в обличчя. Минула частка секунди, а потім чиясь рука з усієї сили дала їй ляпаса по щоці. Біль пронизав аж до скронь. Потім невідомий грубо провів рукою по її шиї.

— Іще раз так зробиш — переріжу тобі горло! Зрозуміла?

Сльози Жулі полилися на пов’язку, яка затуляла очі. Дівчина кивнула, похнюпившись, зіщулившись, як загнана в пастку тварина.

— Якщо задихаєшся, дихай через ніс. І слину бережи, бо води не матимеш. Шльондра!

Кришка багажника різко грюкнула. Наступної миті машина рушила. І знову почалися душевні тортури. Тому що вона дещо помітила. Акцент. Чоловік говорив зі східноєвропейським акцентом. Саме з тих країн, де викрадають дівчат, тримають їх у підвалах, катують, тренують і продають за кордон як повій. «Шльондра». Вона дивилася новини. Знала, що або це, або смерть. Або це, або смерть…

Треба заспокоїтися. За будь-яку ціну треба заспокоїтися. «Якщо задихаєшся, дихай через ніс». Ніби у неї був вибір! Вдих, затримка, видих. Іще раз. Вдих, затримка, видих. «Іспанська партія. Пішак e4, пішак e5. Кінь f3, кінь f6». Незважаючи на те, як горіла її щока, вона уявляла фігури, шахівницю, уявляла обидві сторони, проговорювала перші ходи, аж до початку варіацій. «Кінь а5, захист Поллока. Пішак b6, захист Оуена…». Її серцебиття нарешті сповільнилося, вона відновила дихання. Можливо, усе це був лише кошмар, можливо, вона прокинеться — і все повернеться на свої місця.

Якби ж усе це було не по-справжньому!.. Лежачи на боку, вона підтягнула коліна до грудей, щоб зігрітися. Вона не гола. У що вдягнена? Кросівки, зимовий комбінезон, термокуртка. Так, усе на місці. Її звичайний одяг для їзди на велосипеді. Але хоч як вона зосереджувалася, останні спогади не поверталися. Однак інформація, що дійшла до її мозку, заспокоїла дівчину: він залишив її одягненою. Це було добре, навіть дуже добре, можливо, він усе-таки не скривдить її. Зрештою відчує докори сумління і залишить її на узбіччі дороги. Вона не бачила його обличчя, тож ніколи не зможе його впізнати. Щойно з’явиться нагода, вона благатиме його відпустити, присягатиметься, що нічого не скаже, пояснюватиме, що не має можливості дізнатися, хто він. «Коротка рокіровка. Кінь d4. Пішак b4».

Хвилини, що так повільно тягнулися, були пеклом. Бо кожна з них іще більше віддаляла її від домівки, від родини. Можливо, її взагалі везуть у чужу країну, де навіть батько її не шукатиме.

Скільки справ про викрадення було розкрито? У скількох випадках жертви повернулися додому живими? Ці питання роїлися в її голові, а тим часом хвилини перетворювались на години. Скільки годин уже минуло — три, п’ять, вісім? Надворі вже стемніло? Як довго вона була непритомна? Вона почала смоктати свій кляп, щоб зібрати трохи слини. У неї так пересохло в горлі! І на довершення всього, невдовзі вона не зможе більше стримуватися: їй доведеться помочитися під себе.

Гарчання двигуна змінилося. Тепер водій то знижував швидкість, то прискорювався. Вона чула, як цокає індикатор, відчувала відцентрову силу на поворотах. Машина зупинялася, потім укотре рушала. Вони були в місті. Це означало, що десь поблизу є люди. Можливо, прямо тут, за кілька метрів. Якби вона знову почала битися об метал і кричати, то дала б собі шанс на допомогу. Вона швидко відкинула цю дурну й небезпечну ідею. У разі невдачі цей хворий виродок уб’є її, не вагаючись.

Минуло ще трохи часу, перш ніж машина сповільнилася. У своєму темному світі Жулі чула постукування по металу. Надворі йшов град. Вона також чула пориви вітру, тепер настільки потужні, що проникали крізь щілини в її в’язниці на колесах. Транспорт трусило, дорога була всіяна вибоїнами та нерівностями. Тоді вона зрозуміла: її везуть у якесь віддалене місце, бо пора. Час покінчити з нею.

Уперше замовк двигун. Коротке полегшення, викликане тишею, змінилося жахом. Вона так сильно притиснулася до дна багажника, що відчувала кожен його сантиметр на своїй спині. Дівчина плакала. Жулі не хотіла більше йти звідти. Двері грюкнули. Клацання, кришка відчинилися. Вона зрозуміла: те, що вважала градом, насправді було піском. Пісок, який вітер наніс у її в’язницю.

Пекучий біль паралізував її плече. Потім печіння розійшлося по м’язах. Наче пучок вогню, що поширився на її руку, тулуб, щелепу. Загальна анестезія. Останнє, що почула Жулі, перш ніж провалилась у небуття, були ці слова — слова іншого чоловіка, цього разу без акценту, які він прошепотів їй на вухо:

— Ти думала, що безсмертна?

5

Лізанна походила по горищу. Навіть тут непрохані гості влаштували розгардіяш. Але вона згадала про старий татів кінопроєктор для восьмиміліметрової плівки. Дівчина стала ретельно оглядати куточки цього величезного простору, захаращеного дрібничками, іржавими інструментами й столовими сервізами. Її охопило дивне відчуття, ніби потрапила на незвідану територію. Чому вона не могла пов’язати жодної події з минулого із цими предметами, нагромадженими її батьками? Жоден образ, жоден запах не повернувся до неї. Так, знайшлася старенька запилюжена чашечка з її іменем. Вона задумливо взяла її в руки й побачила, як п’є з неї гарячий шоколад на залитій сонцем кухні внизу, доки мама наспівує тогочасні модні пісні. Та Лізанна усвідомлювала, що в неї дуже мало спогадів про дитинство. Її пам’ять погіршувалася, і це ненормально для її віку. Треба звернутися до фахівця і пройти обстеження. Звісно, вона занадто молода для хвороби Альцгеймера, але, можливо, якийсь невидимий хробак пожирає її мозок.

Шукаючи проєктор, вона намагалася зрозуміти, розплутати нитку своїх нещодавніх відкриттів. По-перше, три місяці тому якась жінка прикинулася нею. Немає нічого простішого: ця людина зайшла на пошту в Ам’єні за понад сто кілометрів, і орендувала абонентську поштову скриньку на її ім’я. Нині, маючи інтернет, неважко отримати фальшиві документи, які попри всю недосконалість здебільшого цілком успішно вводять в оману. Потім самозванка сховала в тій абонентській скриньці конверт із цією загадковою бобіною.

Нарешті Лізанна знайшла проєктор біля купи стільців. Він лежав перевернутий догори ногами, але наче неушкоджений. Навколо валялися порожні коробки з-під бобін. Плівки були розкидані поруч, усі перемішані між собою. На коробках написи: «Перший день народження Лізанни», «Перше причастя Лізанни», «Відпочинок в Ла-Гранд-Мотті», «Ми в Альп д’Юез»… Вона навіть не знала про існування цих плівок. Лізанна ніколи не натрапляла на ці фільми, бо ніколи навіть не намагалася перебрати того, що завжди зберігалося на горищі. Утім, замість неї це зробили грабіжники. Вони перевернули кожну коробку, перевірили кожну плівку. Ретельно перевірили. Лізанна стояла непорушно, глибоко задумавшись. А що, як злочинці шукали саме цю бобіну? Але звідки вони могли знати, що…

Від думки, яка їй сяйнула, аж у голові запаморочилося. Термін передплаченої оренди абонентської скриньки закінчувався, а це означало, що, коли договір не буде подовжено, з Лізанною зв’яжуться працівники пошти, а потім вона зрештою знайде пакунок. Саме це, власне, й сталося. А що, як Лізанна-самозванка так і планувала — що плівка потрапить до рук справжньої Лізанни? Що, як грабіжники якось дізналися про існування того запису? Але в такому разі що все це означало? Виходить, що з незнайомкою сталося щось погане? Можливо, вона звернулася так опосередковано, бо Лізанна — журналістка?..

Залишившись на самоті посеред запилюженого горища, молода жінка раптом відчула сильний холод. Хтось намагався втягнути Лізанну в цю історію, не поцікавившись навіть, хоче вона того чи ні. Але вона ще могла зупинитися і забути про все, наче нічого й не було. Тихий голосок у голові шепнув, що треба якнайшвидше спекатися знайденого конверта. Забути нашкрябану адресу, номер телефону і, головне, не дивитися фільм. Спалити все в каміні й жити далі так, ніби нічого не сталося.

Але це було неможливо. Тому що зараз Лізанні хотілося єдиного: знати. Вона обережно спустилася крутими сходами до вітальні. Спершу зачинила всі віконниці й перевірила, чи надійно замкнені замки на вхідних дверях. Потім спрямувала об’єктив проєктора на білу стіну.

Дівчина не знала, як працює апарат, але, на щастя, він увімкнувся: гудіння моторчика розігнало тишу, на стіні засвітився яскравий прямокутник. Скориставшись браузером у смартфоні, Лізанна ввела модель у пошуковику й знайшла інструкцію.

Перш ніж встановити загадкову бобіну на відведене для неї місце, дівчина глянула на плівку. З подивом виявила, що насправді це була підбірка сегментів, акуратно вирізаних і склеєних один з одним. Деякі були пошкоджені й мали такий вигляд, ніби їх подряпали вістрям ножа. Вона тримала в руках змонтовану стрічку. Це означало, що фільм унікальний.

Вона виконала кроки, описані в інструкції, і врешті-решт, після численних спроб і помилок, отримала перше нерухоме зображення: просте число, на основі якого вона відрегулювала фокус і кадр. Усе вдалося. Лізанна вимкнула світло і «перевела селекторний перемикач у положення “вперед”», як було написано. Три… Два… Один… Лізанна примружилася. Кадри були кольорові, але дуже темні. Вони йшли один за одним у майже шаленому ритмі. Дівчина не могла розгледіти жодного з них окремо, але серед усього, що промайнуло перед її очима, око вихоплювало розмиті зображення. Біла шкіра, червоні патьоки, в’язкі чорнуваті смуги на тілі. Що означала ця макабрична мішанина?

У хаосі впереміш накиданих кадрів Лізанна розгледіла боксерські рукавички, ножиці, наперсток, пір’яну щітку для пилюки… Потім — величезну тушу, підвішену вертикально й випатрану. Туша вола чи свині, що висіла перед стіною, прикрашеною великим малюнком лабіринту. Стіна заплямована засохлою кров’ю і жиром. Огидна брудна стіна.

Думати було неможливо. Не встигала з’явитися думка, як вивітрювалася під впливом побаченого.

Ось чиєсь обличчя. Волосся склеєне липкою рідиною. Рот роззявлений, людина кричить. Леле… Це жінка?

Ще кілька предметів на червоному простирадлі. Підкова, фен, смичок для скрипки, зубна щітка, шахівниця.

Усе відбувалося занадто швидко.

Свинячі маски. Рила. Силуети… Їх там кілька. Вони дивляться шоу. Щось десь світиться, западає темрява, щось крапає… Якісь рідини… Людська плоть… Чоловік із головою бика, одягнений у білий костюм, чіпляється за тушу тварини й розгойдується. Гострі цвяхи рясно падають згори, мов сніг, і нагромаджуються на мокрих жіночих персах. Порожня кімната. Чиста. Лабіринт, намальований на стіні, дівчина одягнена, туша ціла, брезент на підлозі. Нічого не відбувається — вочевидь, нічого ще не почалося.

«Це початок фільму, — подумала Лізанна. — Початок фільму прямо посередині». Вона геть розгубилася.

Потім у жінки раптом з’являється рана. Глибока, темна, мов роззявлений рот. Знову червона рідина. Кров.

Лізанна з огидою відвела погляд. Навколо неї мінливе світло створювало примарний танець. Вона втупилася в проєктор, об’єктив якого випромінював ці жахи, і думала, що хтось же зняв це на плівку, а потім змонтував так, щоб створити цей абсолютний хаос. Хтось добряче хворий на голову.

А потік перемішаних зображень не припинявся. Іноді на екрані з’являлися білі смуги, схожі на сліди світлячків. Лампа, стеля, знову лабіринт. Чоловік із величезною реалістичною бичачою головою, що чіпляється за тушу… Знову і знову сотні безглуздих сцен. Це тривало ще дві, можливо, три хвилини, перш ніж стіна вітальні знову стала біла, а кінець плівки з кожним обертом бобіни ляскав у повітрі. Кінець фільму.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Про автора

Франк Тільє народився 1973 року в Ансі. Нині живе в Па-де-Кале.

Навчався у Вищому інституті електроніки й цифрових технологій (ISEN) у Ліллі, писати почав, коли працював інженером з комп’ютерних мереж і технологій.

Автор понад двадцяти романів, з яких українською перекладено «Пазл», «Запаморочення», «Незавершений рукопис» і «Це сталося двічі».

Франк Тільє — один із найпопулярніших авторів трилерів у Франції, удостоєний численних премій.

Офіційна сторінка письменника у Facebook:
https://fr-fr.facebook.com/Franck.Thilliez.Officiel

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.