На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Розділ 10.
ЧОТИРИЛАПИЙ Л ЮПЕН{6}

Кіт-крадій був дійсно дуже спритним. Але й Містер Мунлайт теж був нівроку, переслідуючи крадія й не гублячи його ні на мить з поля зору, нашорошивши вуха й здійнявши хвіст.

— Тепер ти від нас не втечеш! — прошипів він, чуючи позаду себе тупіт лап Додо, Жозефіни та маленького Бубончика.

Сіамський кіт озирнувся, всміхаючись, але й словом не прохопився. Хтозна, може, то справді примара!

А за мить плигнув на підвіконня під великим вікном й розчинився, немов за помахом чарівної палички.

— От дідько… — пробурмотів Додо.

Але Мунлайт не збавив темпу. Які там чари: хтось залишив вікно незачиненим, а білий кіт цим скористався!

За мить коти-детективи опинились на вузенькому карнизі на останньому поверсі Лувру. Перед ними кіт-крадій хвацько плигнув на фриз будівлі. А звідти заскочив на ринву, видершись ще вище, поліз по віконній рамі… і за мить його вже не було на даху музею.

— Ну ж бо, ми теж можемо так! — вигукнув Мунлайт. — Уперед!

Один за одним усі четверо котів змогли дістатися даху.

Примарний злодій був уже досить далеко і швидко біг під місячним світлом.

— Ми ніколи не зможемо здолати його на його території, — мовив Додо Марселець. — Той кіт мов стріла! Треба брати хитрістю… Спробувати заманити його у пастку.

— Правильно, — схвалив Мунлайт. — Ми з Додо обійдемо його збоку та влаштуємо засідку біля комина внизу. Жозефіно, ви з Бубончиком продовжуйте гонитву і постарайтеся зробити так, щоб він нас не помітив!

Сіамська киця кивнула й подивилася, як Мунлайт та Додо кинулися навпростець через дах, біжучи по діагоналі, аби випередити просування того дивного кота, так схожого на привид. А потім вона з Бубончиком знов кинулись бігти. Можливо, їхнє завдання було не найскладнішим… але вже точно найвиснажливішим!

Час від часу кіт-крадій зупинявся, щоб озирнутись на Жозефіну, ніби дожидаючись її, але потім знову кидався навтьоки, повсякчас перебуваючи достатньо далеко, аби кицька могла його наздогнати.

У якийсь момент Бубончик послизнувся на покрівлі даху, але зумів відновити рівновагу, махаючи хвостом, і зупинився, щоб перевести дух.

— Я… ох-ох… більше не можу…

— Відпочинь, але ні кроку звідси, щоб не втрапити в халепу, — наказала Жозефіна. — Я зараз повернусь!

І вона відновила погоню на самоті у світлі зірок.

«От де зараз Мунлайт із Додо, — міркувала вона. — Розумники, сидять удвох у засідці! А я сама-самісінька… І Бубончика мала залишити позаду!»

Безсумнівно, цей білий кіт — справжній спортсмен. Скільки б не біг, здавалось, він зовсім не втомлювався. Складалося враження, що він зазивав її гнатися за ним, а сам тим часом невимовно радів тому, що втікає від неї.

Швидше б вже Мунлайт і Додо влаштували ту славнозвісну пастку!

Раптом Жозефіна втратила з поля зору втікача. Боячись, що упустила крадія, прискорилася, перестрибнула через димар і, балансуючи на лапах, зробила наступний стрибок. Потім вона підійшла до одного з мансардних вікон Лувру і почала вдивлятися в темряву, шукаючи того дивакуватого…

— Доброго вечора, мадам, — пролунав голос саме цієї миті.

Жозефіна рвучко обернулась.

А ось і він, кіт-крадій, так близько, що вона могла б наздогнати його одним стрибком. Його шерсть була біла як сніг, а «маска» на очах — насиченого чорного кольору, що робило його погляд темним і загадковим.

— Це ти! — вигукнула Жозефіна враз.

— Саме так, я, — погодився той. — Дозвольте відрекомендуватися, мадам. Мене звуть Котомас, кіт-привид, найхоробріший злодій у Парижі!

Жозефіна фиркнула:

— І найбільший хвастун… Визнаю, ти дуже вправний, але я та мої друзі вислідили тебе! Отже, зараз, будь ласка, можеш повернути мені «Полум’я Дракона»?

Котомас опустив очі й згорнувся калачиком на даху Лувру, ніби після всіх цих перегонів йому захотілося погомоніти.

— «Полум’я Дракона»? Так, чудові сережки, справді неоціненний скарб. Але все ж таки це людські речі. З іншого боку, ви… Ваша постава настільки елегантна, а хутро настільки бездоганне, що вам не потрібні прикраси, щоб підкреслити вашу красу!

У Жозефіни відібрало мову. Останнє, чого сподіваєшся за таких обставин, — почути компліменти! Але враз опанувала себе, прошепотівши:

— Насправді вони не для мене. «Полум’я Дракона» належать Марі, моїй хазяїжці!

Котомас рвучко зіпнувся на ноги, немов ці слова його приголомшили.

— Ви мешкаєте із Марі Ле Белль, акторкою? Я гадки не мав… Я вже давненько стежу за лордом Препостересом, вичікуючи слушної нагоди, щоб вкрасти коштовності… А коли побачив, що він крутиться довкола «Фолі-Бержер», я вирішив, що це ідеальна нагода для крадіжки. Але я не знав, що у Марі є сіамська киця… Та ще й така дивовижна!

Жозефіна зашарілась (власне, наскільки може зашарітись кішка!), добираючи слушних слів, щоб відповісти. Але саме цієї миті помітила Мунлайта та Додо, які виходили зі свого сховку.

— Ой, — здивовано нявкнула вона. Через ті компліменти Жозефіна зовсім забула про пастку.

Котомас озирнувся саме вчасно і, не замислюючись ні на мить, зробив довжелезний стрибок. За кілька рухів дістався верхівки даху й стрибнув униз, на карниз горішнього поверху. За мить завернув за ріг і зник з очей.

Мунлайт захитав головою:

— Трясця котовій матері, Жозефіно! Ти так крикнула, що він сполошився. А ми ж його майже впіймали!

Додо прикусив другові хвоста:

— Не треба її звинувачувати! Кіт-крадій почув нас, тому що ти рухаєшся із грацією слона. Такі акробатичні фокуси треба залишати справжньому бродячому котові!

— Бродячому й облізлому, — гаркнув у відповідь Мунлайт.

Жозефіна зітхнула: все дарма. Ці двоє ніколи не облишать своїх сварок. І ніколи не стануть галантними, чарівними й загадковими, як Котомас, примарний крадій із Лувру!

Відновлювати погоню було вже пізно, тому вони повернулися за Бубончиком, разом спустилися з даху і попрямували на Монмартр. На цей раз Жозефіна наполягла на тому, щоб її не проводжали додому.

Вона поцілувала Бубончика в мордочку, попрощалася з Мунлайтом і Додо і пішла наодинці вулицями кварталу, доки не дісталась вікна своєї оселі на горішньому поверсі.

Ставні були відчинені, і в будинку було вже темно. Врешті-решт, була вже майже північ, і Марі напевно лягла спати.

Жозефіна, прослизнувши в квартиру, попрямувала до подушки, яка правила їй за ліжко. І лише тепер помітила, що щось виблискує в напівтемряві.

Сіамська кішка доторкнулася лапою до речі і побачила червоний відблиск. Сяйво рубіна! Вона не могла в це повірити. Це були вони, втрачені коштовності, «Полум’я Дракона»!

«Котомас!» — спало їй на думку.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.