На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Брі, моєму коханню та партнерці в усьому.
Моїм батькам, чиї настанови й підтримка мають для мене величезне значення.
Моїм хоробрим українським друзям, які виявляли мені свою гостинність і надихали мене.

Пекло порожнє, і всі дияволи тут.

Вільям Шекспір «Буря»

Борітеся — поборете!

Тарас Шевченко «Кавказ»

Від автора

Я давно хотів написати книжку про Україну, але не таку. Коли ви її прочитаєте, то, як мені здається, зрозумієте, що я маю на увазі.

Це не підручник з історії, але на початку я навів коротеньку хронологію важливих історичних подій, що забезпечить корисний для читача контекст. Моя книжка — це збірка історій про людей і події, які змінили хід української та навіть світової історії. А також розповідь про мій досвід перебування в Україні. Усе це — правда. Лише імена деяких людей було змінено чи опущено, коли тема є особливо делікатною або на прохання цих осіб із міркувань безпеки.

Під час написання я схилявся до деяких стилістичних рішень, на які важливо звернути увагу. Я використовував українську транслітерацію в більшості випадків, коли йдеться про українців і місцеві топоніми. Я використовував російську транслітерацію або альтернативне написання імен лише тоді, коли людина наполягала на цьому, а ще у випадках, коли згадував польових командирів або посадовців українського походження, які пішли служити до маріонеткових урядів чи воєнізованих формувань проросійських сепаратистів у Криму чи на сході України. Столиця України — Київ, а не Кієв. Одеса замінила раніше заведене написання «Одесса». У рамках декомунізації, що триває в Україні з 2014 року, було перейменовано сотні, якщо не тисячі, міст, містечок і сіл по всій державі. Здебільшого я використовував назви, які існували під час подій, описаних у книжці. Наприклад, Артемівськ — це попередня назва міста Бахмут, яку місцеві мешканці використовували до 2016 року, коли її було юридично змінено. Те саме стосується сусіднього села Красне, яке тепер називається Іванівське. У книжці є ще кілька подібних прикладів, але щойно згадані населені пункти є особливо важливими, оскільки кілька розділів присвячено подіям, що відбувалися саме там.

Ви помітите, що існує певний розрив у подіях, що відбувалися протягом 2015–2022 років. На цей час припадає трансформаційний період в історії України, протягом якого вона зробила багато для того, щоби стати на європейський шлях розвитку та вирватися з-під влади Росії, хоча Кремль продовжував намагатися дестабілізувати ситуацію в країні. Але для детального опису багатьох складних подій того періоду знадобилися б десятки, якщо не сотні сторінок. Мені просто не вистачило б місця, на яке вони заслуговують. У цій книжці я не зможу розповісти вам про них докладно.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Короткий огляд історії України

ІХ–ХІ століття — заснування та розвиток Русі, першої великої східнослов’янської держави. Її політичний центр розташовувався в місті Києві, що на річці Дніпрі. У цей час не існувало ні України, ні Росії, а на місці Москви були ліси.

XI століття — Русь досягає свого розквіту за часів Ярослава Мудрого, а Київ стає одним із політичних і культурних центрів Європи.

XII–XVIII століття — різні іноземні держави вторгаються та захоплюють частини країни. Русь припиняє існувати як держава.

XVII–XVIII століття — виникає ідея самостійної української нації та українства.

XVIII–XIX століття — Російська імперія захоплює більшу частину України. Українська інтелігенція виступає проти імперського правління. Росія придушує українські мову та культуру.

1917 рік — Україна бореться за звільнення від російського панування на тлі російської революції та подальшого розпаду Російської імперії.

1918–1919 роки — Україна проголошує незалежність, але в країні панує хаос. Різні сепаратистські утворення змагаються за контроль над окремими територіями або всією Україною.

1919 рік — Україна стає Українською Радянською Соціалістичною Республікою.

1922 рік — УРСР стає частиною Радянського Союзу.

1932–1933 роки — мільйони українців помирають від штучного голоду, відомого в Україні як Голодомор, організованого Йосипом Сталіним під час його кампанії колективізації.

1941–1944 роки — нацистські війська вторгаються та окупують Україну, яка зазнає жахливих руйнувань і звірств. Мільйони людей гинуть у боротьбі з військами Адольфа Гітлера. Серед загиблих — приблизно 1,5 млн євреїв.

1954 рік — передача Кримської області РРФСР до складу УРСР на підставі указу Президії Верховної Ради СРСР від 19 лютого 1954 року.

1990 рік — у жовтні в Києві спалахує Революція на граніті. Українська молодь протестує проти того, щоб Україна залишалась у складі Радянського Союзу.

24 серпня 1991 року — Україна проголошує незалежність. Радянський Союз розпадається. Розпад СРСР офіційно завершується в грудні.

Червень-липень 1994 року — відбуваються президентські вибори, на яких колишній прем’єр-міністр Леонід Кучма перемагає чинного президента Леоніда Кравчука. Перша мирна передача політичної влади в незалежній Україні.

5 грудня 1994 року — Будапештський меморандум про гарантії безпеки. Меморандум заборонив Російській Федерації, Великій Британії та Сполученим Штатам погрожувати або застосовувати військову силу чи економічний примус проти України, Білорусі та Казахстану, «окрім як із метою самооборони або в інший спосіб відповідно до Статуту Організації Об’єднаних Націй».

Листопад 2004-го — січень 2005-го — українці заполонили київський майдан Незалежності, протестуючи проти корупції та фальсифікації президентських виборів на користь проросійськи налаштованого Віктора Януковича. Протести переростають у Помаранчеву революцію. Фальсифіковані вибори скасовуються, і президентом зрештою стає Віктор Ющенко.

Січень-лютий 2010 року — розчаровані відсутністю прогресу та роками міжусобних чвар, українці голосують проти Ющенка, який зазнає поразки в першому турі президентських виборів. Янукович перемагає та стає президентом після вільного й чесно проведеного другого туру голосування.

Листопад 2013-го — лютий 2014-го — українці виходять на Майдан на знак протесту проти відмови Януковича підписати угоду про вільну торгівлю з Європейським Союзом, вимагають, щоб Україна приєдналася до Європейського Союзу та стала частиною Європи. Вони чинять спротив російському тиску, спрямованому на формування тісніших зв’язків з Російською Федерацією. Янукович спрямовує проти мирних демонстрантів сили безпеки, що спричиняє криваву бійню, яка призводить до загибелі понад сотні протестувальників, які згодом стануть відомі як Небесна Сотня.

21 лютого 2014 року — Янукович тікає з Києва до Росії, а український парламент офіційно усуває його від влади.

Кінець лютого — березень 2014-го — Путін віддає наказ про таємне військове вторгнення на український Кримський півострів. Російські війська у формі без розпізнавальних знаків, відомі як «зелені чоловічки», штурмують українські військові частини, захоплюють урядові будівлі й аеропорти півострова, затримують проукраїнських активістів.

16 березня 2014 року — Росія проводить фіктивний «референдум» у Криму, стверджуючи, що майже 97 % виборців проголосували за приєднання до Російської Федерації. Україна та її західні союзники засуджують нелегітимне голосування.

17 березня 2014 року — Путін підписує указ про визнання Криму «суверенною та незалежною державою».

21 березня 2014 року — Путін підписує договір про визнання Криму частиною Російської Федерації. Насильницьку анексію Криму здійснено. Україна та міжнародна спільнота засуджують цей крок.

Квітень 2014 року — російські війська таємно вторгаються в Донецьку та Луганську області на сході України, відомі як Донбас, використовуючи війська, спецпідрозділи та розвідників для розпалювання проросійського сепаратистського повстання. Тисячі незадоволених місцевих жителів, які не підтримали Євромайдану та Революції гідності, приєднуються до них, створюючи враження нібито народного повстання в стилі Майдану.

11 травня 2014 року — проросійська маріонеткова влада проводить фіктивні референдуми та проголошує так звані «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними, що закріплює контроль Росії над регіоном і його окупацію.

Червень 2014 року — створено групу «нормандського формату» для ведення переговорів щодо врегулювання конфлікту. До неї увійшли лідери України, Франції, Німеччини та Росії. Перша зустріч відбулася під час заходів, присвячених 70-й річниці висадки союзників у Нормандії в день Д. Загалом протягом 2014–2016 років було проведено п’ять зустрічей.

8 червня 2014 року — з метою сприяння дипломатичному врегулюванню війни на Донбасі створено Тристоронню контактну групу з мирного врегулювання ситуації на Сході України, що складалася з представників України, Росії та Організації з безпеки і співробітництва в Європі (ОБСЄ).

Вересень 2014 року — підписано Мінський протокол (Мінськ-1), що значно зменшує інтенсивність бойових дій у зоні конфлікту на Донбасі. Переговори щодо досягнення цієї угоди проходять у Мінську, столиці Білорусі.

Лютий 2015 року — підписано Комплекс заходів із виконання Мінських угод, який зазвичай називають Мінськ-2, але Росія так і не почала його виконувати.

2016–2021 роки — війна Росії в Україні триває на сході країни. Переговори між лідерами України, Росії, Франції та Німеччини не призводять до укладення мирної угоди. Сполучені Штати збільшують підтримку України та її збройних сил. Росія посилює тиск на Україну, використовуючи кібервійну й економічний тиск та здійснюючи хвилю вбивств своїх опонентів і тих, кого вважає зрадниками. Тим часом прозахідний уряд України намагається провести реформи й викорінити корупцію. Українське суспільство віддаляється від Росії, українська культура починає процвітати, а покоління українців, народжених у часи незалежності, досягає повноліття.

Квітень 2021-го — січень 2022-го — Росія зосереджує війська та військову техніку вздовж українського кордону на півночі, півдні та сході, а також у Білорусі й окупованому Криму. Розвідка США оцінює загальну чисельність російських військових сил від 150000 до 200000 осіб і попереджає про «неминуче» вторгнення. Президент України Зеленський применшує загрозу та каже президенту Джо Байдену, що такі слова можуть викликати паніку в Україні.

21 лютого 2022 року — Путін визнає «незалежність» підтримуваних Росією з 2014 року так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки» — і не лише в межах окупованих районів, але й включно з підконтрольною Україні територією цих двох областей.

24 лютого 2022 року — Путін розпочинає повномасштабне вторгнення в Україну. У ході комбінованого наступу здійснено удари крилатими ракетами та штурм сухопутними військами з території Росії, Білорусі та окупованого Криму. Російський напад спричинив найбільшу з часів Другої світової війни кризу біженців в Європі. Приблизно 6 млн українців покинули країну, а ще понад 7 млн стали внутрішньо переміщеними особами.

Пролог

«Спеціальна воєнна операція»

Краматорськ, Схід України,
24 лютого 2022 року

Текстове повідомлення пронизливо дзенькнуло в темряві. Було 4:36 ранку, але я не спав, лежав, повністю одягнений, на ліжку у своєму позбавленому доброго смаку номері на п’ятому поверсі готелю «Краматорськ» в однойменному місті, розташованому в північній частині Донецької області, на Сході України. На мене дивилися очі намальованої олійними фарбами хтивої оголеної дівчини, яка купалась у хвилях прибою на якомусь тихому пляжі.

«З тобою все гаразд?» — ішлося в повідомленні.

Відправником був Александр Віндман, підполковник армії США у відставці, колишній директор з європейських справ у Раді національної безпеки. Він писав мені з Вашингтону. Як і весь світ, цей уродженець Києва, що нещодавно працював у Раді національної безпеки Білого дому, затамувавши подих, чекав, що ж далі утнуть військові президента Росії Путіна.

«Так. У Краматорську тихо,— відповів я з фальшивою впевненістю.— Але не думаю, що багато хто спить».

«Радий, що це так,— написав у відповідь Віндман.— Ми, піхотинці, спимо, коли можемо. Відпочивай. Боюся, тобі це знадобиться».

Але заснути було неможливо. Серце калатало в грудях. Протягом останніх трьох днів країну охопило відчуття неминучої загибелі.

За кілька тижнів до цього Сполучені Штати доклали надзвичайно багато зусиль, щоби розсекретити й оприлюднити розвідувальні дані, які свідчили, що Росія незабаром розпочне повномасштабне військове вторгнення в Україну. Росіяни складали офіційні списки своїх ворогів серед українців, яких потрібно захопити або вбити. Українці сприйняли цю новину зі скепсисом, особливо після того, як їхній президент Володимир Зеленський закликав адміністрацію Байдена не перебільшувати, оскільки це може викликати паніку та зашкодити економіці країни.

«Що, власне, є новиною? Хіба це не наша реальність протягом останніх восьми років? Хіба вторгнення не почалося 2014 року? Хіба загроза широкомасштабної війни з’явилася тільки зараз?» — сказав Зеленський у зверненні до громадян 19 січня.

Він запевнив українців, що навесні вони будуть смажити шашлики, а не битися в новій війні.

«У травні, як завжди, буде сонце, вихідні, шашлики і, звичайно ж, День перемоги»,— запевнив він.

Але потім, 21 лютого, Путін визнав «незалежність» Донецької та Луганської областей, двох територій, які належали Україні, але під час війни, що почалася 2014 року, були частково захоплені російськими військами та їхніми маріонетками-сепаратистами. І ось ці маріонеткові лідери надіслали поспіхом складене прохання до Кремля «надати допомогу у відбитті агресії з боку Збройних сил України з метою уникнення жертв серед цивільного населення та запобігання гуманітарній катастрофі» на Донбасі, як називають цей східний регіон країни.

Справи були кепські. Висвітлюючи російсько-українську війну від самого її початку 2014 року, я відчував, що ми стоїмо на порозі більшої, кривавішої фази конфлікту, яка може вибухнути будь-якої миті… найвірогідніше, просто під моїм вікном.

Усі сумніви було розвіяно за кілька хвилин до того, як Александр надіслав своє повідомлення. Путін, сидячи за столом у Кремлі на тлі біло-синьо-червоного російського триколора, звернувся до нації з екранів державного телебачення, розповідаючи про свої цілі в Україні. Він давав військовим зелене світло для проведення «спеціальної воєнної операції» за надуманою підставою нібито потреби «демілітаризувати та денацифікувати Україну», яка перетворилася на «антиросійську» державу, забезпечену «найсучаснішою зброєю» НАТО. Це, за словами Путіна, необхідно для забезпечення повної безпеки Росії та її народу. Він закликав Зеленського й українську армію капітулювати.

Коли я це почув, то аж підстрибнув у душі. Зважаючи на те, що лайно от-от потрапить на вентилятор, я знав: це може бути моїм останнім шансом краще підготуватись. Я спакував свої речі та поставив сумки біля дверей. Я кинув швидкий погляд на вікно, яке раніше заклеїв скотчем, щоб у разі вибуху внаслідок бомбардування скалки не розлетілися на всі боки. На кухнях і в спальнях багатоквартирного будинку навпроти горіло світло, і я бачив, як люди сиділи та дивилися щось у своїх мобільних телефонах. Блакитне світло екранів освітлювало їхні обличчя. Вулиці були порожні, а небо — непроглядно чорне. Тоді я присів на ліжку й почав чекати…

У-у-у-у… Бах! У-у-у-у… Бах!

Кілька секунд тиші.

У-у-у-у… Бах! У-у-у-у… Бах!

За шістнадцять болісних хвилин після мого обміну повідомленнями з Александром чотири російські крилаті ракети одна за одною влучили в авіабазу, що розташовувалася лише за 600 метрів від готелю.

Вибухи осяяли небо таким яскравим сяйвом, що воно пробилося крізь щойно запнуті щільні штори на моїх вікнах, вистрілюючи зі щілин, наче промені лазерів. Ударні хвилі від вибухів із силою вдаряли в готель, струшуючи будівлю.

Адреналін шаленів у моїх венах. Я скотився з ліжка на підлогу та рачки поповз до дверей. Коли я відчинив їх і подивився в коридор, двоє іноземних журналістів розгублено крутилися там в одній білизні.

— Що це в біса таке? — крикнув мені один із них.

Він здавався остаточно збитим із пантелику.

— На нас напали,— відповів я.

— Що? — перепитав він.

— Росія вторглася в Україну,— сказав я йому.

— Серйозно? — спитав інший.

— Так, чоловіче! — крикнув я у відповідь.

Двері кімнати навпроти відчинились, і звідтіля спокійно вийшла портьє. Жінка на ходу поправляла свою зачіску. Перед ранковою зміною вона кілька разів підморгнула мені.

— Хлопці! — гукнула вона до журналістів російською.— Зберігайте спокій. Ідіть до бомбосховища.

Чоловіки стояли, тримаючи руки в боки, та, мружачись, дивилися на неї.

— Вона сказала спускатися до бомбосховище,— сказав я їм англійською.

Вони кинулися назад до своїх номерів одягатися та збирати речі.

— Йолкі-палкі,— ледве чутно пробурмотіла портьє.— Усе буде добре,— запевнила вона мене, говорячи російською.— Спускайтеся до підвалу.

Я високо оцінив її спокій і впевненість, але все явно було далеким від добре. По нас стріляли крилатими ракетами, а не мінами чи навіть танковими снарядами. Щойно війна перескочила на новий, жахливий рівень.

Проте ця жінка прожила в зоні бойових дій довгих вісім років.

— Ви працювали тут 2014 року? — запитав я її, коли ми підійшли до повороту, звідки можна було спуститися сходами.

Я запам’ятав її з минулого перебування в цьому готелі, коли опинився в епіцентрі російського вторгнення. Тоді солдати розбігалися вулицями, зістрибуючи з броні танків і бронетранспортерів.

— Так,— відповіла вона,— ми вже це проходили.

Журналісти заходили до бомбосховища й одягали бронежилети. Саме там я знайшов американського фотографа Піта Кігарта та британську репортерку Ізобель Кошів. Обидва були частиною моєї команди, яка висвітлювала для сайту BuzzFeed News напружені події, що передували цьому ранку. Вони зупинилися на нижніх поверхах готелю «Краматорськ», тому встигли швидко зібрали своє обладнання та спустилися до підвалу.

— Ну, справи, здається, досить погані,— пробурчав Піт, якого всі вважали майстром применшувати.— Це було до біса голосно.

Ізобель мала менш урівноважений вигляд. Вона помітно тремтіла та зиркала навколо переляканими очима. Жінка хвилювалася за 50-річного Анатолія, друга сім’ї, якого ми найняли своїм водієм.

— Ви не бачили Анатолія? — запитала вона, перевіряючи телефон на наявність повідомлень.— Він був тут, а потім просто зник.

— Піду його пошукаю,— запропонував я.

У холі готелю панував хаос. Персонал та охорона намагалися підтримувати порядок у приміщенні, повному представників преси, які одночасно були сповнені страхів і відчували натхнення, оскільки опинилися в епіцентрі подій, що мали історичне значення. Репортери мацали свою апаратуру та кружляли приміщенням, намагаючись знайти своїх українських контактерів. Кілька журналістів ходили туди-сюди біля входу, палили сигарети, телефонували своїм редакторам у Лондоні, Парижі, Берліні та інших європейських центрах.

Серед небагатьох іноземців, що зберегли спокій, була ветеранка воєнних репортажів Ліндсі Гілсум, військова кореспондентка британського «4 каналу». Як і всі інші, вона не була впевнена, що робити та куди саме йти, але принаймні не розгубилась і влаштувалася на потертому дивані в холі готелю, де почала набирати нотатки на своєму ноутбуці.

— Я в потрібному місці,— сказала вона мені.

— Усе залежить від того, що ви шукаєте,— відповів я на це.

— Історії про війну.

Загалом українські журналісти на нашому фоні здавалися найбільш урівноваженими. Як і портьє, вони поводилися зі стоїцизмом ветеранів, які воювали більшу частину минулого десятиліття. Шукаючи Анатолія на вулиці, я побачив Анастасію Власову, українську фотожурналістку, з якою висвітлював перше російське вторгнення вісім років тому. На її руці висів бронежилет. Вона курила, стоячи внизу сходів.

— О, привіт! — сказала вона мені, широко усміхаючись, зробила глибоку затяжку й видихнула тютюновий дим у зимове повітря.— Подивіться, хто тут!

Навколо нас іноземні тележурналісти переступали плутанину проводів і знімальне обладнання, налаштовуючи свої прямі включення.

— Ну от, знову почалося! — пожартувала Анастасія, розповідаючи, як минулого разу ми були десь поруч під час обстрілу та ледве вціліли.

Я знайшов Анатолія, коли той мив лобове скло нашого позашляховика «хонда», а потім, заповнивши бачок омивача скла, почав клеїти скотчем на капот і боковини автомобіля зроблений великими літерами напис «ПРЕСА». Коли він повернувся, щоби помахати мені рукою, над нами з ревом пролетіли два винищувачі. Літаки були так низько, що, здавалося, ледь не чіплялися за дахи навколишніх будинків.

Тележурналісти покидали свої мікрофони та побігли всередину готелю, вигукуючи на ходу:

— Винищувачі! Літаки! Літаки!

Натовп, спотикаючись, побіг сходами до бомбосховища.

— Усе добре! — вигукнув схвильований Анатолій і голосно розсміявся.— Це наші, українські, Су-27!

Він служив у Радянській армії та був добре знайомий зі станом справ у Збройних силах України. Чоловік упізнав блакитний колір і маркування літаків. Дивлячись, як ті з ревом летіли до східного горизонту, він із подивом прицмокнув язиком.

Я здивувався, коли побачив, що готельну їдальню відчинено. Журналісти хлинули туди за кавою та сніданком. Анатолій наклав собі на тарілку молочні сосиски та яєчню з нарізаними помідорами. Поки я їв банан і пив американо, чолов’яга запитав, чи можна розповісти мені анекдот. Він завжди обирав найгірші моменти, щоби поділитися своїми улюбленими оповідками, більшість з яких не дуже добре перекладалися англійською. Я відповів, що зараз не дуже вдалий час і нам варто подумати про повернення до Києва, що розташовувався за дев’ять годин їзди на захід. Анатолій відповів, що готовий і зможе швидко відвезти нас туди.

Надходили повідомлення, що в Київській області точаться бої. Безумовно, це стало б сенсаційною темою для репортажів, якби столицю країни було атаковано, оточено або, ще гірше, захоплено ворогами. Крім того, у ті перші години здавалося цілком можливим, що могутня російська армія здатна прорватися крізь українські лінії укріплень на Донбасі та з’явитися на нашій вулиці. Зрештою, ми були лише за 60 кілометрів на захід від того місця, де росіяни окопувалися протягом восьми років і куди останні кілька місяців стягували свіжі війська та бронетехніку.

У затхлому бомбосховищі з десяток журналістів стукали по клавішах своїх ноутбуків і телефонів. Піт та Ізобель зв’язувалися інтернетом із джерелами інформації та сканували соціальні мережі в пошуках новин про інші атаки росіян. Твітер було переповнено зображеннями руйнувань від ударів російських крилатих ракет у багатьох куточках України. Чорні шлейфи диму заповнили небо. Україна палала.

Кадри з камер спостереження, якими поділилися українські прикордонники, зафіксували сотні російських танків і військових вантажівок, що перетинали прикордонні переходи з боку Білорусі на півночі, Росії на сході та підконтрольного Москві Криму на півдні. Вони їхали навіть радіоактивною Чорнобильською зоною відчуження.

Інші відеозаписи демонстрували десятки російських військових гелікоптерів, що проносилися на південь долиною Дніпра в напрямку аеродрому «Антонов» у Гостомелі, що під Києвом. Поповзли чутки, що в урядовому кварталі біля Офісу Президента йде перестрілка.

«Невже росіяни збиралися захопити Зеленського?» — питав я себе.

Масштаби путінського вторгнення ставали зрозумілими. Вони жахали. Це не була «спецоперація», сфокусована на Донбасі, це був тотальний штурм, спрямований на знищення України. На наших очах розгортався бліцкриг у стилі Другої світової війни.

Коли я, сидячи в підвалі, дивився на Піт та Ізобель, що вдягли на себе 10-кілограмові бронежилети, і розмірковував, чи не впаде нам на голову бомба та не вб’є нас, усе здавалося якимось нереальним. Лише вчора ми святкували коктейлями та стейками успішний репортерський тиждень — за рогом, у піцерії RIA Pizza, що стала місцем постійної тусовки журналістів. Потім, оскільки списав усі свої репортерські блокноти, я відвідав крамницю канцтоварів, де бачив, як маленька дівчинка благала маму купити їй ручку з малесеньким плюшевим ведмедиком. Я тоді ще подумав, що, можливо, це останній по-справжньому нормальний вечір перед тим, як почнуть падати бомби.

За одну ніч світ перевернувся з ніг на голову.

У чорному костюмі та краватці, президент Зеленський звернувся до нації з телевізійних екранів. Його ніхто не захопив. Ми спостерігали на своїх телефонах, як він говорить просто на камеру.

— Сьогодні я ініціював телефонну розмову з президентом Російської Федерації,— почав він.— У відповідь була тиша.

Путін не хотів розмовляти, він волів повної та беззастережної капітуляції.

Зеленський оголосив, що запроваджує воєнний стан, і наказав українським збройовим арсеналам відчинити свої склади для «всіх патріотів», готових захищати свободу й демократію від російської тиранії та тероризму.

Я не мав жодного уявлення про те, що далі станеться, але поспішати назад до Києва мало сенс, оскільки існувала ймовірність, що українська влада може заблокувати в’їзд до міста. Я сказав Піту, Ізобель та Анатолію готуватися до від’їзду.

Анатолій мчав вулицями, а я, сидячи поруч, давав указівки, куди їхати, орієнтуючись за навігатором. На виїзді з Краматорська повз нас із гуркотом пронеслися українські танки та бронетранспортери із солдатами на броні, що прямували на схід. Це нагадало мені події травня 2014 року, коли я був свідком того, як росіяни й українці воювали на вулицях Краматорська. Тролейбуси та блокпости горіли, автоцистерна стояла посеред дороги, понівечена після потужного вибуху ніби консервна бляшанка з-під сардин, а військові бігали між житловими будинками, безладно стріляючи реактивними протитанковими гранатами. Невже росіяни висадилися десь поблизу й тепер перебувають зовсім поруч? Я не знав.

Місто вирувало. Біля банкоматів, аптек і заправок утворилися довжелезні черги. Люди поспішали до супермаркетів запастися харчами. Дороги було забито машинами, що везли тих, хто мав можливість утекти, і ті нечисленні речі, які їм удалося поспіхом зібрати. Багато людей дивилися в небо, побоюючись, що росіяни можуть почати їх бомбити.

За кілька годин, майже втративши надію, ми таки знайшли заправку з чергою автомобілів, що простягнулася лише на 300 метрів. Щоби купити бензин, ми витратили щонайменше годину. Анатолій заправляв бак, поки ми з Ізобель розмовляли з групою місцевих чоловіків на узбіччі. Вони обговорювали створення сил самооборони для захисту власних домівок від російської армії. Чоловіки не мали зброї, але були готові закидати загарбників пляшками із запалювальною сумішшю, якщо це буде потрібно.

Коли ми продовжили нашу подорож у напрямку Києва, я зателефонував до моїх українських джерел. Однією з перших відповіла заступник міністра закордонних справ України Еміне Джапарова. Вона розповіла, що бачила, як російська ракета пролетіла над Києвом і врізалася в будівлю. Жінка була приголомшена та хвилювалася, чи діятимуть західні союзники достатньо швидко, щоби допомогти Україні. Увесь ранок вона провела на телефоні зі своїми співрозмовниками в Європі, намагаючись мобілізувати їх задля підтримки України

Двоє чиновників в Офісі Президента на мої текстові повідомлення відповіли не особливо обнадійливо.

«Не цитуйте мене. Ми не хочемо викликати паніки,— писав один,— але все дуже погано. Це тотальна війна».

«Боже, допоможи нам!» — написав інший з укріпленого президентського бункера.

Коли ми під’їхали до Борисполя, передмістя на східній околиці Києва, де розташовано найбільший у країні міжнародний аеропорт, рух на дорогах завмер. Під час зупинки на світлофорі я подивився ліворуч і помітив, що будівлю місцевої адміністрації вже було забарикадовано бетонними блоками та мішками з піском. Її охороняли озброєні люди.

Поліція та військові встановили блокпост на в’їзді до Києва, і машини стояли в черзі на кілометри, чекаючи, поки їх пропустять. Усі намагалися потрапити на захід країни, якомога ближче до кордону з ЄС.

Анатолій об’їхав чергу машин, ледь не зішкрябавши фарбу з нашого позашляховика об металеву огорожу, поки ми дісталися голови черги.

— Преса! — крикнув він озброєному автоматом Калашникова поліцейському ще до того, як повністю опустив скло.

Ми показали наші паспорти та журналістські посвідчення, і нас швидко пропустили.

Наша машина в’їхала до Києва о 18:30. Сонце вже сіло. Коли ми перетинали Дніпро, місто поглинула незвичайна темрява. Я не міг розгледіти ані монумента Батьківщини-Матері, ані золотих куполів православного монастиря Печерської лаври, що височіє на схилі пагорба.

Коли ми дісталися готелю Radisson Blu в центрі Києва та заїхали в підземний паркінг, то побачили, що працівники готелю перетворили його на бомбосховище. Там стояли стільці та коробки з постільною білизною, столики з водою та бутербродами. Постояльці намагалися влаштуватися зручніше між ліфтовими кабінами, портативними печами та «шкодами».

Я піднявся до свого номера на четвертому поверсі, щоби взяти чистий одяг і додаткові павербанки. Треба було зарядити телефон і ноутбук. На столику біля ліжка на мене чекав маленький круглий торт, укритий шоколадною глазур’ю, свіжими ягодами й «золотим» листям. Тижнем раніше у мене був день народження. Попри всі події, персонал поставив його туди в очікуванні мого повернення. До торта було прикріплено написану від руки цидулку «Ласкаво просимо до Києва!».

Я подивився у свій мобільний телефон і побачив понад 100 пропущених дзвінків і текстових повідомлень, що залишилися без відповіді. Родина та друзі в США хотіли знати, чи я в безпеці. Мої українські друзі потребували інформації та порад.

У Бахмуті, на Сході України, мати моєї подруги Віки була налякана та не знала, що робити. Вона багато років працювала в Москві й відмовлялася вірити власній дочці, яка жила в Мюнхені зі своїм чоловіком, коли та за кілька днів до початку війни попередила, що нове російське вторгнення, найвірогідніше, неминуче.

— Я просто не знаю, що їй сказати. У неї повністю промиті мізки,— бідкалася Віка під час однієї з наших численних телефонних розмов напередодні повномасштабного вторгнення.— Я відчайдушно намагаюся витягнути її звідти, але вона не хоче слухати. Вона все заперечує.

Тепер почали падати ракети, і вона нарешті погодилася.

— Тепер вона бажає виїхати! — кричала Віка, коли я їй зателефонував.— Кріс! Скажи мені, це можливо? Як вона зможе зараз виїхати?

— Віка, я справді не знаю,— відповів я.— Їй потрібно знайти друга з машиною або ж відсидітися сьогодні в підвалі.

В інших були схожі запитання. Чи варто їм залишатися на місці? Чи таки краще спробувати ризикнути та їхати відкритою місцевістю, поки над головою шугають літаки й ракети, застрягти десь у заторі із сотень тисяч автомобілів і, можливо, ніколи не повернутися додому?

Мені було дуже неприємно усвідомлювати, що не можу запропонувати хоч якоїсь допомоги.

Тієї ночі я спробував спати в нашому позашляховику на стоянці. Частково для того, щоби зігрітися, частково тому, що це було зручніше, ніж лежати на кількох тонких ковдрах на бетонній підлозі. Я намагався заспокоїти свій розум, щоби хоч трохи поспати. Насунув шапку на очі та спробував викликати в пам’яті спогади про своїх українських друзів, про часи, що передували подіям, з якими до нас прийшла війна, прагнучи ненадовго повернутися в ту Україну, що, як я знав, зникла назавжди.

Частина перша.
МИР

1.
Американський парубок

Артемівськ, Схід України,
травень-вересень 2010 року

Рекрутер Корпусу миру США показав мені карту світу, розділену на сім кольорових частин, і запитав, куди я хотів би поїхати. Я вказав на ту частину Африки, що розташована на південь від пустелі Сахари.

Це сталося навесні 2009 року. Тоді мені виповнилося 25 років і я вже приблизно чотири роки працював репортером у Портленді, штат Орегон, де писав про локальну інді-музику, крафтове пиво, міську політику та, звісно ж, усілякі дивні речі, як-от велосипедні прогулянки голяка, пончики із сиропом від кашлю та вінчання в цілодобовій церкві Елвіса. Портленд був раєм для хіпстерів, веселим і комфортним місцем, де, здавалося, можна жити та працювати, не дорослішаючи. Але я починав розуміти, що виростаю з цього. До того ж усе починало здаватися похмурим, а можливості виявилися не такими вже необмеженими. Економіка переживала не найкращі часи. Наслідки Великої рецесії спричинили економічне цунамі, яке, розпочавшись на Волл-стріт, докотилося до мого будинку на Південно-західній головній вулиці в центрі Портленду. Багато моїх улюблених закладів зачинили свої двері. З роботою ставало дедалі важче, особливо журналістикою, яку й без того було важко знайти в маленькому місті. Тепер ті, здавалося б, нечисленні роботодавці, що залишилися, зачиняли свої двері один за одним.

Якогось травневого дня я зайшов до офісу Корпусу миру та заповнив анкету. Закордонна пригода здавалася мені чудовим способом утечі від похмурої буденності. Організація швидко погодилася забезпечити мене 27 місяцями пригод за кордоном, але була невелика заковика: замість командирувати мене до Африки, як я на те сподівався, рекрутер сказав, що доведеться вирушити до України. Корпус миру полюбляв такі штукенції. Це був один із багатьох способів відсіювання менш серйозно налаштованих кандидатів.

Я майже нічого не знав про Україну, не мав родинних зв’язків із цією країною та не розмовляв ані російською, ані українською — двома основними мовами, які там використовували. На той час я відвідав тільки країни Західної Європи. Я лише знав, що Україна величезна, що вона була республікою Радянського Союзу, що це місце найстрашнішої у світі ядерної катастрофи, що країна межує з Росією. Усе це я дізнався зі шкільних уроків географії та історії, а також завдяки моїй дитячій одержимості настільною грою «Ризик», метою якої є досягнення світового панування. На дошці «Ризику», як і в реальному житті, Україна займала ключове місце на карті світу як прикордонна територія, що простягається між Сходом і Заходом.

Я був задоволений вибором. А коли знайшов в інтернеті блог волонтера Корпусу миру, де він написав, що вважає роботу в цій країні майже «люксовою» порівняно з іншими місцями, де волонтери живуть у халупах без водопроводу, я подумав, що, можливо, навіть непогано проведу там свій час. Присвячені Україні сторінки путівника Lonely Planet, здавалося, підтверджували мою думку. Я уявляв, як засмагаю на гальковому березі Криму, плаваю в Чорному морі та п’ю горілку з моряками. Або буду жити в традиційній гуцульській хаті високо в горах на Заході України, у Карпатах, в оточенні старовинних замків і густих лісів, куди ходитиму в походи, а ще навчуся робити козячий сир. Можливо, я мешкатиму в історичному Львові, серед приголомшливо красивої архітектури в стилі бароко, ренесансу та класицизму, вечорами блукатиму містом, гулятиму його брукованими вулицями, що романтично освітлені тьмяним світлом ліхтарів.

Наприкінці березня 2010 року я сів у літак, що прямував до Києва, разом із 76 іншими американськими волонтерами, які складали групу № 38 Корпусу миру. Ми мали стати вчителями, розробниками малого бізнесу й медичними освітянами. Після трьох місяців прискорених мовних і культурних тренінгів у Києві та Чернігові нас мали відправити до віддалених містечок і сіл по всій країні працювати у школах, бібліотеках, органах місцевого самоврядування й неурядових організаціях.

Але, як мені повідомили після прибуття до України, я програв лотерею на поїздку в Карпати або на Кримський півострів. Потрапити до Львова чи іншого обласного центру мені також не пощастило. Натомість мене направили до міста, розташованого дуже далеко від моря, у глибині суворого індустріального Сходу України, туди, де до російського кордону можна було дістатися лише за кілька годин на автобусі.

Назва «Донбас» походить від «Донецький вугільний басейн». Цей схожий обрисами на стейк із кісткою регіон на Сході України має площу співставну зі Словаччиною чи американським штатом Західна Вірджинія. Моє перше знайомство з цим краєм почалося із запилених, глухо зачинених вікон нічного потяга, що, гуркочучи, віз мене зі столиці. За вікном стояв спекотний, задушливий ранок. Був початок червня 2010 року. До війни залишалося ще чотири роки, а за дванадцять цей край стане ареною найзапекліших боїв у тотальній війні Росії проти України. Літнє сонце нагрівало вагон потяга, у якому я їхав із десятками напівоголених українців. Солодкий, гострий запах наших немитих тіл і варених яєць, які мої сусіди у вагоні напередодні їли на вечерю за крихітним спільним столом, висів важким тягарем у нерухомому повітрі.

Спостерігаючи, як усі недбало витирають піт носовичками в жовтавих плямах і продовжують спокійно вести розмови, я був вельми спантеличений, як ці люди можуть залишатися незворушними, так довго перебуваючи в цій розпеченій і позбавленій свіжого повітря бляшанці. Лежачи на спині на верхній койці, коли моє обличчя перебувало лише за кільканадцять сантиметрів від облупленої стелі, де збирався конденсат, який потім капав мені на подушку, я грався з думкою, що, можливо, варто зняти зі стіни червоний аварійний молоток і розбити вікно хоча б заради того, аби хоча б раз вдихнути свіжого повітря, а не чогось, що більше схоже на чийсь видих. Щонайменше кожні 40 хвилин 13-годинної подорожі потяг свистів і зупинявся, щоб запустити всередину ще більше пасажирів. Уночі, коли я вже майже заснув, хтось, проходячи повз, зачепився плечем за мої ноги й розбудив мене.

Я відчув величезне полегшення, коли настав світанок. Знав, що скоро прибуду до місця призначення. Протерши долонею вікно, я визирнув назовні. Чарівні сільські будинки з яскраво розмальованими воротами й віконницями, оточені полями соняшників, сорго та пшениці, настільки зеленими й золотистими, що вони здавалися наелектризованими, які я бачив, коли потяг мчав центральною частиною України, кудись зникли. Тепер усюди панувала бентежна панорама напівзруйнованих заводів, що відригували в небо чорний дим, бетонних багатоквартирних будинків, прикрашених відколотою мозаїкою радянських часів, і високих, мов гори, териконів шлаку.

Що це за постапокаліптична пустка? Я навіть подумав, що, можливо, ми звернули вночі не туди й опинилися в Чорнобилі.

Супроводжував мене Ніколай Георгійович Соколов, 68-річний російськомовний учитель фізкультури, що відзначався нескінченною енергією та допитливістю підлітка. Він був призначений тим, кого в Корпусі миру називають «колега» («counterpart»). Інакше кажучи, Ніколай мав супроводжувати мене протягом 24 місяців мого перебування на «майданчику» («site») — так у Корпусі миру називають тимчасове житло й робоче місце волонтера. Але незабаром він почав називати мене «мій хлопчику».

Його першим завданням було доставити мене з абсурдно великою кількістю багажу з Києва до Артемівська та поселити на квартирі. Поїздка потягом його зовсім не хвилювала, але побачивши вираз мого обличчя після того, як я подивився у вікно, він занепокоївся за мене.

— Нічого страшного, усе нормально,— не дуже переконливо запевняв він мене.— Це Костянтинівка, Артемівськ гарний.

Колись у Костянтинівці працювали одні з найуспішніших заводів в усьому Радянському Союзі. Скляне виробництво було спеціалізацією цього міста, і Костянтинівка прославилася тим, що тут виготовляли рубінові скляні зірки, які прикрашають шпилі Кремля. Але після розпаду Радянського Союзу на початку 1990-х підприємства зазнали серйозного удару. Прибуткові державні контракти, які забезпечували роботу приблизно 20 заводів, було розірвано за одну ніч, десятки тисяч людей звільнили. За наступні десятиліття населення скоротилося з понад 100  000 до менш ніж 70  000. Час і природні стихії довели колишній скляний завод до справжньої руїни. За кілька місяців я разом із друзями побував там. Усе, що залишилось,— напівзруйновані фасади двох колишніх адміністративних будівель, які прикрашала радянська пропаганда. На одному з них можна було прочитати вицвілий лозунг: «Наша мета — комунізм!» На іншому — «Ідеї Леніна безсмертні!»

Провідниця принесла корінці наших квитків і запропонувала склянку гарячого чорного чаю в підстаканнику, прикрашеному вигадливим зображенням паровоза. Я залишив собі корінець на пам’ять, а від чаю відмовився; Ніколай та всі інші пасажири взяли по склянці. За їхнім прикладом, я склав постільну білизну та відніс її провідниці. У нас було лише дві хвилини, щоби зійти з потяга в Костянтинівці, перш ніж він продовжив рух на південь, у напрямку Донецька, обласного центру, до якого було їхати ще 90 кілометрів. Ми поспішали, але пунктуальність державної залізничної компанії — це те, що згодом я почав дуже поважати й цінувати.

Обабіч вокзалу розташовувалися кілька кіосків швидкого харчування та недобудована православна церква. Усюди вирувало життя. Зграї таксистів кружляли навколо пасажирів, пропонуючи підвезти їх, а ті торгувалися. Чоловіки з величезними букетами троянд вітали своїх дружин і подруг. Міліція зупиняла людей для вибіркової перевірки документів, вишукуючи будь-яке дрібне порушення, за яке можна було б отримати хабар. Прибулі з Києва везли знаменитий «Київський торт» у маленьких коробках, подібних до тих, у яких колись продавали дамські капелюшки.

Нас із Ніколаєм зустрів огрядний чоловік, одягнений у джинсовий рибальський жилет, накинутий на приталену білу майку, яку він заправив у штани кольору хакі. Через плече в нього була маленька сіра чоловіча сумка, а з-за лівого вуха стирчала сигарета. Вони вдвох запхали мої речі до багажника побитої синьої «лади». Ця машина радянських часів за габаритами не дуже відрізнялася від бляшанки на колесах, але була дуже поширена через свою простоту й доступність. Ми поїхали.

Щойно ми виїхали за межі Костянтинівки, місцевість змінилась. Я побачив Донбас, яким він є насправді. Ландшафт разюче змінювався на кожному кроці. Усе здавалося широким, рівним і безмежним. А потім раптом з-за обрію вигулькнули зелені долини та пагорби. Приблизно за півтора кілометра ми вже мчали тунелем із тополь, настільки густих, що світло ледве пробивалося крізь їхнє листя. Там були кар’єри з великими машинами, що викопували білий камінь, а за наступним поворотом розкинулися поля соняшників. Їхні золоті голівки поверталися до сонця. Небо було безкраїм та яскраво-кобальтовим. Ця сцена являла собою живе втілення кольорів українського прапора.

Але дорога була нерівною, розбитою, здавалося, що їдеш гігантською терткою для сиру. Чоловік об’їжджав вибоїни, достатньо великі, щоби повністю вмістити машину. В якийсь момент покриття стало настільки поганим, що водій поїхав просто бездоріжжям, щоб уникнути підступних вибоїн. Для влади було звичним заняттям «розпилювати» кошти, виділені на інфраструктурні проєкти, тому на ремонт доріг грошей залишалося мало. Замість повністю відремонтувати ділянку шосе, вибоїни засипали гравієм і покривали тонким шаром асфальту, який швидко руйнувався. Щоразу, коли ми розганялися, «ладу» починало трясти. Я опустив скло, бо мене почало нудити, але замість свіжого повітря мені в ніс ударила хмара вихлопів від вантажівки, що проїжджала повз нас.

Водія, здавалось, усе це не бентежило. Він опустив скло, витягнув сигарету з-за вуха й запалив її, підспівуючи радіо. Водій мав пристойний голос, насичений баритон. Але йому було важко довго тримати ноту. Кілька разів він хапав ротом повітря та починав кашляти. Радіостанція грала якусь пісеньку з російського шансону. Це жанр ліричного романсу у виконанні автора твору, що співає про кохання під звуки електронних клавішних інструментів і дзенькітливих драм-машин. Шансон був популярним серед представників пострадянського робітничого класу, особливо тих, хто ностальгував за старими, добрими часами. Незабаром я почав чути його скрізь: на дискотеках, у тролейбусах, маршрутках… Він лунав із радіоприймачів більшості таксі, якими мені довелося пересуватися протягом наступних років.

Особисто для мене російський шансон звучав як східноєвропейська імітація мелодій Леонарда Коена. Якщо ви колись чули «Dance Me to the End of Love» («Танцюй зі мною до кінця любові»), то маєте уявлення, що це таке. Можливо, саме тому я навчився цінувати шансон. Він був знайомий мені, чим і приваблював. Нікому не потрібно мати відчуття ритму, щоби танцювати під нього. Необхідно лише переставляти ноги, гойдатися та кружляти. Що більше ти випив, то краще танцюєш під шансон.

Коли пісня закінчилася, водій переключився на попстанцію, і з динаміка залунав «Американ бой», головний хіт російського жіночого попгурту «Комбінація». Це слово означає «поєднання», а також різновид жіночої спідньої білизни. Створена 1990 року, коли деморалізована Росія спостерігала за розпадом Радянського Союзу, ця пісня відповідала духу часу. «Американський хлопець, американська радість, американський хлопець назавжди...» Приспів повторювався між куплетами, що розповідали історію російської дівчини, яка мріяла знайти американського хлопця, що забере її до США, де на неї чекає розкішне життя. Пісня залишалася популярною навіть за 20 років, коли життя в цій частині світу мало б кардинально відрізнятися від того, яким воно було в час появи цієї композиції, але для більшості людей воно змінилося не так уже й сильно.

— Ого! Американ бой! — промовив водій англійською із сильним акцентом.

Він затягнувся сигаретою та зробив музику гучнішою. У дзеркалі заднього огляду я побачив, як його очі примружились, а потім зупинилися на мені. Перекрикуючи музику, він сказав російською, що там, куди я їду, немає американців.

— Ти будеш сам,— мовив він мені.

Згодом я дізнався, що насправді була одна американка, молода жінка на ім’я Сара, стипендіатка програми імені Фулбрайта, яка працювала в дитячому будинку й одночасно зі мною деякий час жила в місті, перш ніж повернутися до Сполучених Штатів. Але в іншому водій мав рацію. Більшу частину наступних двох років я буду єдиним американцем в Артемівську.

Облаштування на новому місці

В Артемівську проживало приблизно 70000 осіб, більшість з яких уважали себе українцями. Етнічні росіяни складали менше третини. У місті також жили представники інших національних груп, переважно вихідці з регіонів колишнього СРСР. Багато росіян були нащадками тих, хто приїхав сюди під час періоду індустріалізації Радянського Союзу між кінцем 1920-х і 1940-ми. Таке співвідношення спостерігалось і в багатьох інших містах Донецької та Луганської областей.

Переважно розмовляли російською, але багато людей робили це з більш м’якою вимовою, використовуючи багато українських слів, що збивало з пантелику мої непідготовлені до такого вуха. Я вивчав російську в Києві протягом перших трьох місяців перебування в країні, але на новому місці спочатку дуже рідко розумів слова, якими користувалися тутешні люди.

Ніколай міг бути гарним прикладом цього феномена. Його мова на 90–95 % складалася з російських слів, але він приправляв її українськими, до того ж вимова була надзвичайно м’якою. Згодом я дізнався, що багато жителів східної частини Донбасу розмовляють суржиком. Окрім того, що «суржик» — це українське слово, яке спочатку означало суміш пшеничного та житнього борошна, нині люди так називають мішанину російської та української мов, якою вони розмовляють. У перші місяці мого перебування в Артемівську Ніколай любив жартувати про мовний бар’єр між нами. Він сказав, що вивчить англійську, аби ми могли краще спілкуватись, і попросив навчити його кількох фраз. Однією з перших, яку він хотів знати, було «Я люблю тебе» («I love you»).

Артемівськ, до якого я приїхав, виявився типовим пострадянським містом. У ньому було кілька будівель, що збереглися з часів дореволюційного періоду, оточених звичайними сірими багатоквартирними бетонними будинками, у яких мешкала переважна більшість городян. На урядових будівлях майорів прапор незалежної України, але багато вулиць досі було названо на честь героїв Червоної армії та комуністичних очільників.

Моя вулиця була виключенням. Її назвали на честь Олександра Сибірцева, підполковника Артемівського відділення Служби безпеки України, або СБУ, правонаступниці сумнозвісного радянського КДБ. Він став місцевим героєм 1996 року, коли обміняв себе на заручника під час пограбування місцевого банку й був застрелений озброєним грабіжником, який потім скоїв самогубство.

Моя двокімнатна квартира розташовувалася на останньому поверсі чотириповерхової хрущовки, зведеної в 1960-х, коли її тезка Микита Хрущов очолював СРСР. Будинок не видавався особливо надійним чи мальовничим. Збудований із бетону, він, проте, не справляв враження міцного. Час і стихії залишили тріщини на фасаді, а шматки фундаменту легко відколювалися, коли я встромляв у щілини кінчики пальців. Усередині пил і штукатурка сипалися зі стелі щоразу, коли хтось грюкав дверима, що відбувалося з десяток разів на годину. Замість замінити те, що зламалося, приходив «майстер» і «лагодив». Як усе це трималось, я не знаю. Здається — на скотчі, шпагаті та клеї.

Ніколай був власником квартири, а це означало: крім спільної роботи, він був ще й моїм орендодавцем. Нещодавно тут було зроблено євроремонт. Тобто це означало, що тепер це житло мало відповідати «європейським стандартам». Попри чистоту, квартира загалом була порожньою та безбарвною, за винятком рожевих шпалер у вітальні — із квітковим малюнком і вкрапленнями блискіток, які прилипали до будь-чого або будь-кого, хто мав незграбність до них доторкнутися. Стіни кухні також прикрашали шпалери, проте картаті, якоїсь кавової тематики. На них над коричневими філіжанками піднімалися клуби пари, а поряд англійською було написано «cafe», «latte», «cappuccino» й «espresso». Ніколай пишався, що сам вибирав шпалери.

Лінолеум на підлозі відставав від долівки та хвилями перекочувався в мене під ногами. Нечисленні меблі у вітальні Ніколай узяв зі складу школи села Красне, де він викладав фізкультуру, а я незабаром мав працювати пліч-о-пліч із ним. У кімнаті стояли шкільна парта та стілець із вирізаними іменами колишніх учнів зверху та старою жуйкою, приліпленою знизу. З учительської Ніколай узяв комод із дзеркалом, у верхньому лівому кутку якого, як я згодом дізнався, було причеплено зображення Богородиці.

Спальня була тісною та вузькою: її довжина втричі перевищувала ширину. Два односпальні ліжка стояли впритул одне до одного. Матраци жахливо прогиналися. Вони були в жовтих плямах і смерділи цвіллю, але я не помічав цього до третього тижня перебування у квартирі, коли прокинувся від відчуття, що щось повзе моїм обличчям. Виявилося, що в матрацах жили кліщі. Десятки червоних укусів покривали моє тіло. Спочатку я навіть не подумав перевірити матраци, бо постільна білизна на них була новою. Особливо помітною виявилася відсутність пральної машини, а це означало, що мені доводилося власноруч прати білизну у ванні. Проте з часом ця кропітка робота почала мені подобатися, хоча б тому, що було чим зайнятися, аби згаяти час.

Помешкання мало тонкі стіни. У сусідній квартирі жили жінка середнього віку Наталя та її дорослий син Вадим. Вони постійно сперечалися, часто через те, що Вадим не вносив достатньої частки в родинний бюджет, а натомість лише пиячив і бігав за дівчатами. За кілька років до того він кинув інженерний інститут і почав працювати водієм таксі, роз’їжджаючи на машині свого друга. Так було, аж поки він розбив машину під час чергового запою. Найчастіше я бачив, як він лузгав соняшникове насіння біля будинку, сидячи навпочіпки з іншим молодиком. Пляшки дешевого пива було затиснуто між ногами. З портативного динаміка, який Вадим усюди носив із собою, лунали записи з альбому «The Marshall Mathers LP» репера Емінеми. Я чув, як вони декламують реп:

— Ai yem Sleem Sheddy, yes ai yem zee rrreel Sheddy…

Вадим любив лаятися на мене англійською, просто аби довести, що він може.

— Beech! Mazzer facker! Sheet! — не раз вигукував він мені в обличчя, коли ми проходили один повз одного коридором чи на подвір’ї, а потім вибухав гучним реготом.

За наявність проточної води з крану слід було дякувати небесам. Згідно з розкладом, воду подавали по три години зранку й вечорами. Мені доводилося підлаштовувати все своє життя під цей графік. Згаєш шанс — і не матимеш змоги прийняти душ, вимити брудний посуд чи випрати одяг. Бували випадки, коли комунальники лагодили прорвані водопровідні труби, і тоді весь район залишався без води на кілька днів. У таких ситуаціях я неодноразово ходив до колодязя по той бік дороги, щоби наповнити відра та пластикові баклаги, якими я заставляв усю квартиру, наче якийсь схиблений виживальник в очікуванні кінця світу.

Коли з кранів таки лилася вода, вона далеко не завжди була гарячою. Не можу точно сказати, скільки разів мені доводилося гріти воду на плиті, а потім носити її до ванни, щоби скупатися.

Моїм святилищем був балкон, який виходив у двір і звідки відкривався вид на верхню частину Артемівська, де стояло оглядове колесо. Там я міг сидіти, читати, курити та підслуховувати плітки сусідок, які полюбляли балакати на лавках біля під’їзду. Перші кілька тижнів мого перебування в будинку головною темою розмов була, звісно ж, моя скромна персона.

Сусіди, особливо бабусі в мішкуватих квітчастих халатах і капцях, уголос дивувалися, чому я тут оселився. Вони обговорювали, чи не є я американським шпигуном, якого заслали збирати про них розвіддані. Бабусі, звузивши свої очі, допитливо дивилися на мене щоразу, коли я входив і виходив з будинку. Вони сиділи на лавках, схрестивши руки, і не промовляли жодного слова, аж поки я завертав за ріг. Тоді я чув, як вони знову починають говорити. Наприкінці червня я нарешті втомився від їхніх поглядів і підійшов до лавки, на якій сиділи чотири бабусі, однак жодна з них навіть не кивнула мені. Своєю не вельми правильною російською, над удосконаленням якої щоденно працював, я пояснив, що приїхав сюди, аби допомагати громаді, викладаючи в школах і працюючи в центральній бібліотеці. Я почав розповідати про місію Корпусу миру та процитував рядок, який волонтерів від самого початку заохочували вивчити напам’ять на випадок, якщо хтось запитає про організацію:

— Корпус миру — це некомерційна, нерелігійна, неполітична урядова установа.

— Шпійон,— огризнулась одна стара.— Я думаю, що ти шпигун.

— Ні, я не шпигун,— наполягав я з легкою посмішкою.

Однак це мені не допомогло. Старші люди вважали іноземців ідіотами, бо ті весь час посміхалися. Або шпигунами. Мати моєї подруги сказала мені пізніше: «Ти занадто багато посміхаєшся. Люди тут бачать, що ти іноземець, або вважають, що ти шпигун. Або думають, що й те й те».

Бабусі врешті-решт повернулися до мене обличчям, і до кінця червня в мої двері постукали майже всі сусіди. Багато з них приносили гостинці: мариновані овочі, домашні вареники — солодкі чи пікантні, з начинкою, що складалася з м’яса, картоплі, грибів і капусти. Моїми улюбленими стали солодкі вареники з вишневою начинкою. Надворі стояло літо, тож вишні були ідеально стиглими.

Бабусі приходили з їжею не лише через сусідську ввічливість, а й тому, що почали хвилюватися, що я не здатен готувати собі їжу та врешті-решт можу померти з голоду, і тоді моя смерть буде на їхній совісті.

— Що тоді про нас подумала б Америка? — розмірковувала вголос моя сусідка Людмила, підносячи руку до свого чола.

Хай якими вона уявляла наслідки, вони здавалися їй настільки жахливими, що стара навіть не могла розповісти про них уголос. Я неодноразово казав Людмилі та іншим літнім жінкам (відвідували з гостинцями мене переважно жінки за винятком одного старого й одного молодого чоловіків, які час від часу заходили випити пива та намагалися навчити мене грати в шахи), що зі мною все буде гаразд, що я жив сам протягом багатьох років, коли був студентом коледжу. Я навіть зайшов так далеко, що намагався довести їм свою самодостатність, тому готував голубці з м’ясом, рисом і цибулею, тушковані в томатному соусі, та варив у каструлі борщ, який приносив їм у харчових контейнерах Tupperware, що їх купив собі на базарі. Коли сусіди бачили мою їжу, то реагували на це однаково: піднімали кришку, секунду розглядали вміст, здивовано ойкали та нюхали страву. Потім наставав час трохи покуштувати. Вони обережно перемішували борщ, а потім підносили ложку червонястого варива до рота. Перед ковтанням секунду вагалися, а потім завжди схвально кивали головою.

— Непогано,— сказала одна із жінок.

Я позитивно поставився до цього, оскільки вона казала правду. Не було жодного шансу навчитися робити все справді добре.

Інші просто дякували й казали, що було «смачно», але я відчував: вони говорять не те, що думають, хоча, здавалося, цінують мої зусилля.

Обмін подарунками та їжею, хай яким приємним він був, супроводжувався безліччю запитань і пропозицій. Іноді все це нагадувало допит. Кілька літніх жінок почали приходити зі своїми доньками й онучками, пропонуючи мені прогулятися з ними парком. Я розмовляв із ними кілька хвилин і ввічливо відмовлявся, виправдовуючись тим, що маю закінчити якусь роботу, але вони знали, що це неправда, бо було літо й школа не працювала. Розмови завжди мали схожий сценарій.

— Ти одружений? — питали вони.

— Ні,— відповідав я,— але в мене є дівчина.

Це їх ніколи не зупиняло, просто змушувало перефразувати запитання.

— Вона тут?

— Ні.

— Де вона?

— У США.

— То вона не українка?

— Ні, вона американка.

— Значить, тобі потрібна українка.

— Ні, думаю, я в порядку, але дякую.

Після цього вони завжди кидали на мене допитливий погляд.

— Як це ти в порядку? Поглянь на себе.

Чесно кажучи, моя зовнішність змінилася, відколи я сюди приїхав. Приблизно за два місяці я схуд на 7 кг. Тепер у мені було лише десь 59 кг живої ваги. Ще ніколи я не здавався собі настільки худорлявим і довготелесим. Маючи зріст 175 см, я зазвичай важив приблизно 66 кг. Товстуном я ніколи не був. Роки гри в баскетбол і тренувань з легкої атлетики зробили мене сильним і здоровим. Свою атлетичну статуру я без особливих зусиль підтримував як у коледжі, так і після, коли мені перевалило за двадцять п’ять.

Але в Україні я, безумовно, схуднув. Мій одяг висів на мені мішком. Мені навіть довелося зробити нову дірку на паску, щоби не сповзали штани.

Я не хворів, не голодував, просто їв майже виключно хліб і продукти з ринку, споживав набагато менше м’яса, ніж у США. Я харчувався так, як звикли місцеві. Більше не було портлендських гамбургерів і картоплі фрі, а також напівфабрикатів. Ба більше, я ходив пішки або їздив на велосипеді по кільканадцять кілометрів щодня. Насправді я почувався просто чудово.

Але подружжя, з яким я жив на одному поверсі, відчували певне занепокоєння через моє похуділе тіло. Олександр та Олеся були добрими людьми. Найщасливішими вони почувалися в ті дні, коли до них приїжджала їхня маленька онука. Вони балували її морозивом і дозволяли дивитися мультики. Олеся стукала в мої двері кілька разів на тиждень, приносячи залишки борщу чи вареники. Оскільки надворі стояло літо, у неї знаходилося для мене домашнє варення. Пізніше, узимку, Олеся приносила мені ліки від застуди та вітаміни. Якщо вона підозрювала, що я не приймаю вітамінів регулярно, то напрошувалася до мене у квартиру, щоби, струснувши пляшечки з вітамінами, перевірити, скільки їх залишилося. Іноді вона просто приходила з пакетом картоплі або молоком. Олеся постійно дарувала мені яйця, кажучи, що купила забагато й Олександр ніколи не з’їсть їх усі, але я розумів, що вона купує таку кількість навмисно.

— Ти занадто худий, тобі треба бути як Олександр,— сказала вона мені якось, надуваючи щоки та поплескуючи себе по животу.

Ще однією причиною зміни моїх харчових звичок було те, що я не міг дозволити собі вечеряти в ресторані або купувати дорогу імпортну їжу в супермаркеті. Корпус миру платив своїм волонтерам зарплату, яка була приблизно на рівні середньої місцевої. В Україні вона становила трохи понад $300 на місяць, в Артемівську — приблизно $200, а розмір пенсії коливався від $70 до $175. Мені пощастило: я заробляв $260 на місяць, з яких $100 віддавав Ніколаю за оренду житла.

Люди йшли на все, щоби доповнити свої мізерні заробітки та пенсії. Якщо вони мали приватний будинок із присадибною ділянкою або дачу, то займалися садівництвом, заготовляли на зиму овочі та соління в погребах. Чоловіки підробляли таксистами на приватних автомобілях. Я ніколи не інформував про це представників Корпусу миру, але час від часу писав статті для журналів про подорожі та культуру. Так я міг за кілька місяців додатково заробити пару сотень доларів. Це допомагало час від часу оплатити «зайву» піцу або поїздку на вихідні до іншого волонтера.

Додатковим джерелом заробітку, який привернув мою увагу, була місцева торгівля волоссям. Майже на кожному ліхтарному стовпі та дошці оголошень висіли листівки від скупників волосся, які готові були заплатити за довгі світлі пасма.

«Купуємо волосся!» — повідомляли листівки, надруковані великими літерами на яскравих аркушах паперу. Кожне оголошення розрізали внизу на кілька частин, на кожній з яких було надруковано номер телефону, за яким можна зателефонувати. Мені рідко зустрічалися листівки, на яких телефони внизу не було відірвано.

Слов’янське світле волосся відоме в усьому світі як «біле золото». Українські скупники продавали його за сотні, а то й тисячі доларів іноземним клієнтам, які використовували придбані пасма для виготовлення розкішних перук або нарощування волосся. Українки, які вирішували продати свої довгі коси, часто були студентками й відрощували їх із дитинства. Вони телефонували за вказаним номером, ішли до обраного покупцем салону, де їм одним махом відрізали волосся, та виходили звідти зі сльозами на очах і $50–100 в кишені.

Коли я оселився в Артемівську та познайомився з містом і його жителями, більша частина страху й сумнівів, які охопили мене під час поїздки потягом, зникли. Я швидко почав відчувати себе тут майже як удома.

Великою мірою це сталося завдяки Ніколаю. Здавалося, він знав усіх і все в місті. У перші дні й тижні мого перебування в Артемівську Ніколай водив мене різними цікавими чи визначними місцями. Серед іншого я побачив списаний МіГ-15, ніс якого стирчав у небо, зелений танк на постаменті, що, здавалося, ось-ось вистрілить, пам’ятник солдатові, який піднімає пораненого в бою товариша. Усе це були пам’ятники, присвячені Великій Вітчизняній війні — так радянська влада називала Другу світову. Їх створили на честь перемоги Червоної армії над фашизмом. Звичайно, у місті стояли пам’ятники Леніну та Артему, які були місцем зустрічей. «Побачимося біля Артема о десятій годині»,— говорили ми одне одному. Або — «Під Леніним о сьомій».

Ніколай показав мені мерію, громіздку, непримітну будівлю, прикрашену синьо-жовтим українським тризубом, гербом країни, і сказав, що йому не дуже подобається уряд і він не цікавиться політикою. Вище на пагорбі розташовувалися головний автовокзал і залізничний вокзал. Цю місцину я згодом непогано вивчив. Ніколай також показав школу медсестер, де, за його словами, вечорами можна було зустріти молодих дівчат, які співали, сидячи коло вікон, або стояли на вулиці, чекаючи, поки їхні сигарети запалять потенційні женихи.

Проте його улюбленими місцями були спортивний стадіон, що мав як криті, так і відкриті бігові доріжки, а також тренажерний зал, до якого ходили деякі члени української олімпійської збірної.

А ще був центральний базар — розгалужений лабіринт продуктових кіосків і крамниць товарів для дому та одягу з підробками західних брендів. Під час нашого першого візиту Ніколай познайомив мене з десятками людей, серед яких було багато тих, до кого я щотижня ходив скуповуватися протягом наступних двох років. Одним із них був Валерій, вусань, що в товщину був майже таким же, як у висоту. Подібно до багатьох інших чоловіків середнього віку, він носив рибальський жилет із кількома кишенями. У його випадку вони виконували важливу функцію. Валерій був одним із кількох міняйл, які працювали поза офіційною банківською системою та пропонували трохи кращий обмінний курс, ніж у міських банках. Його кишені було наповнено готівкою в різних валютах, а сам він завжди займав те саме місце біля входу на базар.

Також я познайомився з Леонідом, який вважав за краще називати себе Льоня. Він продавав велосипеди та запропонував мені за хорошу ціну простий, одношвидкісний ровер синього кольору, виготовлений у Харкові. Веломашина коштувала $100, тобто трохи менше половини моєї місячної зарплати в Корпусі миру. Через це я майже нічого не їв протягом наступного місяця.

Артемівськ мав не такий уже й поганий вигляд порівняно з тим, яким він мені спершу здався. Червоні, рожеві й жовті троянди прикрашали вулиці та парки. Дороги здебільшого були заасфальтовані й рівні. Багато будинків мали пастельні блакитні, зелені, жовті й рожеві кольори. Можливо, колись вони були яскравішими, але з часом вицвіли. У будь-якому разі не всі будинки в місті були сірими. Діти плескались у фонтані на площі Артема, а їхні матері позували для світлин на невеликому декоративному містку, або виставивши та зігнувши одну ногу, або вставши навшпиньки, щоби ноги здавалися довшими, ніж насправді. Старші діти гасали на велосипедах і бруднили обличчя пломбіром у вафельних стаканчиках. Міські робітники у флуоресцентних помаранчевих жилетах постійно підмітали центральні площі та тротуари, а ще, з незрозумілих мені причин, фарбували стовбури всіх дерев міста в білий колір. Кожні кілька тижнів улітку комунальники викопували й пересаджували квіти перед будинком мерії та на клумбах у центральному парку, який з’єднував нижню і верхню частини міста.

На другий тиждень мого перебування в Артемівську Ніколай запросив мене на зустріч із мером міста Олексієм Ревою, чия каденція розпочалася 1990-го, за рік до здобуття Україною незалежності від Радянського Союзу. Ця обставина зробила його лідером за часом перебування на посаді серед обраних українських посадовців усіх рівнів. Рева був здоровенним чоловіком із густим сіро-білим волоссям, бровами-гусеницями, що стирчали, наче зношені матрацні котушки, й акуратно підстриженими вусами. Його великі та товсті, як бейсбольні рукавиці, руки відрізнялися міцним, наче лещата, рукостисканням. На Реві була біла сорочка на ґудзиках із відкритим коміром, а поверх неї — темно-синій костюм з «акулячої шкіри», який мав дорогий вигляд, але явно не був скроєний на мера: плечі на пару сантиметрів ширші й випирали, наче щитки гравця в американський футбол, а рукави довші, ніж у сорочки. Перш ніж сісти у велике м’яке крісло за своїм столом, він наказав секретарці зробити нам два американо.

Рева був зайнятою людиною, тому зразу перейшов до суті справи. Чи зможу я піти з ним на офіційний захід наступного тижня, де міські й обласні чиновники, що опікувалися питаннями освіти, мали приймати київських високопосадовців із міністерства, щоб обговорити з ними майбутній навчальний рік? Мені потрібно було потиснути кілька рук і виголосити коротку промову російською перед його гостями. Кілька років тому в Артемівську вже була волонтерка Корпусу миру, і Реві сподобалась увага, яку вона привернула до міста. Присутність західного волонтера в місті мала свої переваги. Це було перше з багатьох подібних прохань.

Наступного тижня я прийшов на захід у піджаку та краватці, але Ніколай був незадоволений тим, що я не збрив бороди повністю, а лише трохи її підрівняв. Тоді молодь в Україні голилася. Довге волосся та густі бороди мали виключно старигани й усілякі занепалі типи. Виявилось, українці схильні негативно оцінювати незнайомців через зовнішній вигляд. У перші тижні мого перебування в Києві охоронець у супермаркеті переслідував мене та вимагав піти геть, бо вирішив, що я бомж. Він дозволив мені залишитися, лише коли я показав йому свій американський паспорт. Семирічну доньку моєї української подруги під час нашого знайомства я збентежив своїм неголеним обличчям. Вона запитала, чому я схожий на її дядька. Та під кінець мого перебування в їхньому домі вона почала по-дружньому називати мене Дядя Їжачок. Проте на шкільній конференції нікого, крім Ніколая, мій зовнішній вигляд не хвилював.

Захід відбувся в школі села Опитне, що розташовувалося за п’ять хвилин їзди на південь від міста. Двоє учнів відкрили захід, заспівавши національний гімн. Потім державні та регіональні чиновники говорили про бюджет і навчальні програми. На офіційних заходах, як-от цей, майже завжди спілкувались українською. Тож коли доповідачі говорили, я уважно слухав, кивав, коли це робили інші, і разом з усіма плескав у долоні. Ось тільки я розумів менше половини того, що говорилося. На завершення своєї промови Рева представив кількох нових учителів, які мали працювати в школах Артемівського району. Я був останнім серед них.

— Цього року у нас з’явився один, дуже особливий, новий учитель,— сказав Рева.— Цей молодий чоловік приїхав з Америки, бо чув про те, яке гарне наше місто.

Це не зовсім відповідало дійсності, але я розумів, що Рева робить усе можливе, щоби підняти авторитет свого міста в очах керівництва.

— Крістофере, будь ласка, підійди та скажи кілька слів.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Подяки

Ця книжка та подорожі, які вона описує, ніколи не стали б можливими без схвального заохочення, підтримки, довіри й терпіння багатьох дивовижних людей.

Мені дуже пощастило мати таку люблячу і великодушну родину, особливо зважаючи на те, що їм довелося пережити через мою роботу й увесь той час, який я провів поза домівкою. Брі, моя дружина та найкраща подруга, завжди мене підтримувала. Мої батьки Стів і Сінді є прикладом для наслідування. Вони — найбезкорисливіші люди, яких я зустрічав у своєму житті. Навіть не ризикну наводити повний перелік усього, чим вони мені допомагали. Моя сестра Кортні і покійний брат Метт завжди хвилювалися за мене й постійно перевіряли, чи я в безпеці. Метте! Я тебе любив. Сумую за тобою і згадую щодня.

Я дуже вдячний багатьом моїм хоробрим, чудовим, великодушним друзям з України, а також добрим знайомим, які вчили, спрямовували й оберігали мене від неприємностей, сумували та сміялися разом зі мною, довіряли мені, пили зі мною. Тут я перелічу імена лише тих, кому найбільше завдячую за знання про цю неймовірну країну й усі її складнощі. Серед мешканців Донбасу варто подякувати Ігорю Морозу, Ростиславу Соснову, Наташі Жуковій, Миколі Соколову, Ользі Казаченко, Роману Ступаченку, Олексію Мацуці, Аліні Коссе, Еллі Іоновій, Алісі Соповій, Володимиру Кіянову, Катерині Малофєєвій, Алісі Кайзер, Анні Доценко, жителям Бахмуту й Іванівського, а також співробітникам та учням школи села Іванівського та школи №11 Бахмуту. Серед мешканців Києва — Каті Горчинській, Інні Варениці, Христині Бердинських, Жені Малолєтку, Каті Сергацковій, Роману Степановичу, Антону Скибі, Лізі Бєлявцевій, Тані Козирєвій, Анні Власенко, Оксані Парафенюк, Алісі Коваленко, Ользі Іващенко, Анастасії Магазовій, Марічці Варениковій. В Обухові — Віктору, Тані, Лєні та Льоші, які приймали мене у своєму будинку протягом трьох місяців, коли я вперше приїхав до України. Вони з розумінням ставилися до того, що я припускався багатьох помилок, вивчаючи іноземні мову та культуру.

Мій видавець Томаш Госкінс і чудова команда співробітників Bloomsbury повірили в мене й цю книжку від самого початку, ще до того, як Росія почала своє повномасштабне вторгнення. Чудова подруга Ніна Янкович познайомила мене з Томашем і підтримувала протягом усього цього часу.

Девід Паттерсон, мій агент із Stuart Krichevsky Literary Agency, допоміг мені знайти орієнтири у видавничому світі та зробив усе, щоби ця книжка побачила світ.

Мій дорогий друг Пол Гамілос незліченну кількість годин прогулювався зі мною Брукліном, слухаючи мої розповіді про Україну. Він допоміг вибрати найважливіше для цієї книжки, перш ніж було написано перші розділи.

Я вдячний редакторам Financial Times, які надали мені достатньо часу для написання цієї книжки в перервах між поданням новин із Києва та Донбасу. Також я хочу подякувати редакторам Politico, BuzzFeed News, Радіо Свобода, Mashable, Kyiv Post і багатьом іншим, з якими я працював протягом безліч років, що вони мене підтримували й публікували мої репортажі. Джим Робертс заслуговує на згадку за те, що дав мені першу повноцінну роботу як іноземному кореспонденту. А ще я дякую Луїзі Руг, яка навчила мене правильно виконувати свої обов’язки.

Я дякую моїм друзям-кореспондентам, що були поруч на війні протягом 2014–2022 років та в багатьох інших складних ситуаціях, зокрема Максу Седдону, Ноа Снайдеру, Шону Вокеру, Роланду Оліфанту, Марку Маккіннону, Ендрю Крамеру, Тому Парфітту, Піту Кігарту, Дену Пелещуку, Ізобель Кошів, Брендану Гоффману, Саймону Островському, Стефану Сіогану, Гуліверу Креггу, Себастьєну Гоберу, Фабрісу Депре, Айзеку Веббу й Гаррієт Салем.

Велика подяка Річарду Мейсону, який дбайливо та вправно відредагував книжку, та моїй чудовій свекрусі Ребеці Фольц, яка вичитувала рукопис.

Мій дядько Крейг надав мені будиночок у лісі на острові, щоб я мав змогу три тижні безперервно працювати над цією книжкою.

Дякую Корпусу миру США, що відрядили мене до України на одну з найважчих і найкорисніших робіт у моєму житті та спрямували на шлях, у можливість подолання якого я не міг повірити.

Моя шана кільком командам безпеки, які прикривали мене в окопах протягом багатьох років роботи. Особливо команді BuzzFeed News у складі Тома Намако, Єміле Букай, Еліота Стемпфа та Джулії Голдберг, які вберегли мене живим і неушкодженим у перші — непередбачувані й дуже небезпечні для життя — тижні повномасштабного російського вторгнення.

Мої вбиті друзі та колеги, зокрема Макс Левін і Павло Шеремет, ніколи не будуть забуті. Ми пам’ятаємо, що ви зробили й заради чого. Я пишаюся тим, що світлина, зроблена Максом під час боїв за Іловайськ 2014 року, прикрашає обкладинку цієї книжки. Я вдячний його родині за те, що вони дозволили мені вшанувати його пам’ять у такий спосіб.

З мого боку було б нечемно не подякувати моїм котам Туку й Лізі, яких ми з Брі врятували в Києві 2013 року. Вони дуже допомагали мені в стресових ситуаціях.

І останнє, але не менш важливе: дякую всім, хто читав мої журналістські репортажі протягом багатьох років і є небайдужим до долі України.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.