На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Авторський колектив:
Брехуненко В. А., Верменич Я. В., Вирський Д. С., Волощук М. М., Галушка А. А., Гирич І. Б., Громенко С. В., Домановський А. М., Каюк С. М., Кравченко Е. А., Мустафін О. Р., Синиця Є. В., Чорновол І. П.

УКРАЇНСЬКИЙ МУЛЬТИФРОНТИР:
нова схема історії України (неоліт — початок ХХ століття)

Упорядник: С. В. Громенко

Видавничий дім «Фабула»
2024

© С. В. Громенко, упоряд., 2024

© Брехуненко В. А., Верменич Я. В., Вирський Д. С., Волощук М. М., Галушка А. А., Гирич І. Б., Громенко С. В., Домановський А. М., Каюк С. М., Кравченко Е. А., Мустафін О. Р., Синиця Є. В., Чорновол І. П., текст, 2024

© ВД «Фабула», 2024

ISBN 978-617-522-272-0 (epub)

Усі права збережено. Жодної частини цієї книжки не може бути відтворено або передано в будь-якій формі або будь-якими засобами, електронними чи механічними, включно з фотокопією, записом чи будь-якою системою зберігання та пошуку інформації, без письмового дозволу власників авторських прав.

Електронна версія створена за виданням:

У45 Український Мультифронтир: нова схема історії України (неоліт — початок ХХ століття) / Упор. С. Громенко. — Харків: ВД «Фабула», 2024. — 480 с.

ISBN 978-617-522-206-5

Здається самоочевидним, що розташування України на перехресті Заходу, Півдня і Сходу (комплексів культур, релігій, соціально-економічних моделей і політичних режимів) впливає на її минуле, сьогодення і майбутнє. Однак лише на початку ХХ століття українські вчені почали всерйоз цікавитися цим феноменом і, на жаль, до початку ХХІ століття так і не вивчили його ґрунтовно. Натомість саме дослідження Мультифронтиру — «перехрестя погранич» — не лише дозволить глибше зрозуміти українське минуле, але й допоможе краще впоратися із проблемами сьогодення — зокрема, подолати постколоніальні комплекси народу-жертви, бездержавного або навіть антидержавного народу тощо. З іншого боку, завдяки концепції Мультифронтиру стають зрозумілішими легендарна українська волелюбність та інклюзивність нашої культури.

Ця збірка розвідок про окремі періоди та порубіжні регіони України не відкриває (і тим більше не закриває) питання, а слугує своєрідною маніфестацією, що свідчить про величезний потенціал нового підходу.

УДК 93/94(477)

Шановний читачу!

Спасибі, що придбали цю книгу.

Нагадуємо, що вона є об’єктом Закону України «Про авторське і суміжні право», порушення якого карається за статтею 176 Кримінального кодексу України «Порушення авторського права і суміжних прав» штрафом від ста до чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, з конфіскацією та знищенням всіх примірників творів, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення та обладнання і матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Повторне порушення карається штрафом від тисячі до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або позбавленням волі на той самий строк, з конфіскацією та знищенням всіх примірників, матеріальних носіїв комп’ютерних програм, баз даних, виконань, фонограм, програм мовлення, аудіо- і відеокасет, дискет, інших носіїв інформації, обладнання та матеріалів, призначених для їх виготовлення і відтворення. Кримінальне переслідування також відбувається згідно з відповідними законами країн, де зафіксовано незаконне відтворення (поширення) творів.

Щиро сподіваємося, що Ви з повагою поставитеся до інтелектуальної праці інших і ще раз Вам вдячні!

Передмова

Сергій Громенко

Хай там що говорять популісти — історія має значення. Російське вторгнення 24 лютого 2022 р. продемонструвало це в найочевидніший спосіб. Владімір Путін заперечує право України на існування за допомогою саме «історичних» аргументів, відтак прагне позбавити її не лише теперішнього та майбутнього, але й минулого. Після цієї війни українці або залишаться незалежним народом із власною історією, або вчергове перетворяться на «молодших братів» росіян і тло/ресурс для історії Росії. Перемога Кремлю вже точно «не світить», однак окупанти все одно палять українські підручники і змінюють шкільні програми на захоплених територіях.

Сьогоднішня «історична війна» Росії з Україною — реальність, дана нам не в книжках чи кіно, але й в кулях, керованих авіабомбах і ракетах. Перемога над свідомістю скасовує необхідність взагалі розчохляти зброю, як це ми подекуди побачили в Криму 2014 р. А неявка на таку ментальну війну автоматично означає поразку.

Отже, уважне вивчення та, особливо, усвідомлення тривалого власного минулого — запорука виживання України. Бо хто не хоче добровільно займатися власною історією, буде силоміць примушений вивчати чужу. А в найгіршому разі — стане її об’єктом.

Вершиною усвідомлення власної історії є «гранднаратив» — схема пояснення теперішнього через минуле. Гранднаратив виконує роль провідної нитки, що «зшиває» розрізнені фрагменти від найдавніших часів до сьогодення в єдину картину. У цій узагальнюючій спроможності і полягає його велике позитивне значення.

Однак нема де правди діти — гранднаратив використовується ще з однією метою — задля легітимізації чинного політичного порядку. При цьому йдеться не про банальне фальшування фактів минулого, а радше про маніпуляції із навмисним відкиданням одних і трактуванням у потрібному ключі інших. Протилежні за змістом наративи спрямовують та виправдовують амбіції тих спільнот, що їх використовують. Тож «війна наративів» — більше, ніж звичайна метафора. Й історія російсько-українських стосунків в останні двісті років наочно це демонструє.

«Традиційна» схема російської історії — із привласненням минулого Русі — почала складатися ще у XV ст. у ході війн Москви з Литвою. У 30-х рр. ХІХ ст. вона набула довершеної форми — включно з «триєдністю» російського народу, який начебто складається з великоросів, малоросів і білорусів. Стрижень цієї концепції, як ми бачимо на прикладі Путіна, існує і досі.

Виклик їй ще 1904 р. кинув Михайло Грушевський у статті «Звичайна схема “русскої” історії і справа раціонального укладу історії східного слов’янства». У ній він доводив, що оскільки немає жодної «всеросійської» спільноти, то не може бути і спільної історії росіян з українцями, а наступниками київських князів були галицькі, а не владімірські. Схема Грушевського заклала гранднаратив, що визначив розвиток української історіографії на початку століття на батьківщині, потім на еміграції, а з 1991 р.— знову в Україні.

Радянський гранднаратив у цілому відтворював імперський, але замість народів концентрувався на «правильних» верствах — бідних і пригноблених. Він зник, хоча в дечому його вплив відчувається і нині.

Однак говорити про «тріумфальну ходу» схеми Грушевського в наші дні не доводиться. Внаслідок часу та умов своєї появи вона виглядала значно більш етноцентричною, ніж це прийнятне у ХХІ ст. Існування сучасної України, з одного боку, підтверджує правильність основної тези академіка про окремішність українців, але з іншого (з огляду на кордони та склад населення) — вимагає розширення його концепції. Тож сьогодні йдеться не про заперечення збудованого на схемі Грушевського гранднаративу, а про створення нового, ширшого. Тому щ — і це критично важливо — у нормальній країні гранднаратив не обов’язково має бути одним-єдиним.

Спроби створення «нового укладу» історії України неодноразово здійснювалися і в нульових, і, особливо, у десятих роках. За пару літ до Революції Гідності академічна спільнота остаточно погодилася з тим, що по-старому викладати історію вже неможливо, але запропонувати, як робити це по-новому, не спромоглася, застрягши на роздоріжжі. Після російської агресії 2014 р. багато речей стали здаватися невчасними, і нова схема української історії — серед них.

Однак далі відкладати цю справу в довгий ящик вже не можна. І українцям, і, особливо, Заходу вкрай важливо не просто знати, що Україна — не Росія, але й розуміти, чому. І цей збірник є спробою запропонувати таке пояснення, а заразом — і нову схему української історії. Бо що «старі», що спрощені «нові» нас уже не влаштовують.

З одного боку, традиційні історіографії ХІХ ст. слабували на європоцентризм. Унаслідок цього еталоном дослідження будь-яких процесів виступали Англія і Франція, а інші спільноти ранжувалися за їхньою подобою. Але кейс Західної Європи — це виняток, а не правило, і для тлумачення історії України він не дуже надається. Втім, це також у жодному разі не означає правильності протилежного підходу — «особливого шляху», що його так вихваляють в Росії. Україна в цілому рухається у загальноєвропейському потоці, але дуже часто — зигзагоподібною траєкторією.

З іншого боку, наше ставлення до минулого має виключати ідеологічну зарозумілість та скороспілість у дусі «кінця історії», що ґрунтуються (у кращому разі) лише на парі десятків років досвіду. Постмодерністські підходи рубежу 1980–1990-х рр. виявили свою неадекватність із поверненням аргументів «заліза і крові» до світового порядку денного. Сьогоднішні події дозволяють по-новому подивитись і на довготривалі тренди, і на очевидні константи історичного розвитку нашої держави.

Саме тому ми ризикнули розглянути українське минуле за допомогою нового осмислення старого поняття, цілком придатного для нашої ситуації (але у відмінний від попередників спосіб),— поняття фронтиру. А точніше — Мультифронтиру.

Коріння цього концепту можна знайти вже у праці Стефана Томашівського «Українська історія» (1919), та й по тому чимало видатних учених звертали увагу на необхідність дослідження України через її пограниччя. На жаль, до останнього часу це завдання так і не було виконане. І хай пропонована вашій увазі книжка є чи не першою спробою комплексно підійти до висвітлення теми, ми віримо, що вона виявиться не останньою і надихне інших істориків.

* * *

«Український Мультифронтир» — не колективна монографія і тим паче не підручник. Для створення по-справжньому узагальнюючої роботи знадобиться набагато більше часу — цілі десятиліття, і сотні окремих індивідуальних публікацій. Саме через це чимало цікавих сторінок нашого минулого не були розглянуті із «фронтирної» точки зору. Тож зараз ми пропонуємо вашій увазі збірник окремих текстів, що більшою чи меншою мірою вкладаються у загальну концепцію (безвідносно щодо того, як часто в них згадується термін «фронтир»).

Також у книжці відсутній науковий редактор, тому відповідальність за оцінки покладається виключно на авторів відповідних розділів (тексти публікуються «як є», навіть якщо деякі висновки досі викликають дискусії в академічному середовищі — як-от час виокремлення слов’ян, обставини хрещення Володимира чи періодизація модерного національного руху). Відповідно й розділи суттєво відрізняються один від одного як із точки зору охоплюваної доби і деталізації, так і за стилем. Прошу шановних читачів поставитися з розумінням до першої спроби осягнути неосяжне.

Це видання було би неможливим без організаційних зусиль Вадима Денисенка, виконавчого директора Українського інституту майбутнього у 2020–2023 рр., якому я принагідно висловлюю подяку від свого імені та від усього колективу авторів.

Частина І
ТЕОРІЯ МУЛЬТИФРОНТИРУ

Концепція Мультифронтиру

Сергій Громенко

І

Усупереч побутовим уявленням, держави із чітко окресленими кордонами, сталими територіями, формальними інститутами і фіксованим громадянством — феномен відносно недавнього часу. До великого переламу середини XVII — кінця XVIII ст. (від Вестфальського миру до Французької революції) світ був улаштований переважно інакше, а подекуди — і прямо протилежним чином.

Жорсткі ієрархічні структури, що сьогодні здаються необхідним фундаментом кожного політичного організму, упродовж тисячоліть нагадували дрібні острівці, розсипані у безкрайому океані плинної самоорганізації. Кордони проходили не по уявних лініях, нанесених на мапу, а фактично обмежувалися полем зору коменданта порубіжної фортеці. Території політій — соціально-політичних організацій, здатних до тривалого існування та самозахисту (племен, вождівств, держав тощо) — не обов’язково безпосередньо межували одна з одною; існування «нічиїх» земель було правилом, а не винятком, так само, як існування «клаптикових ковдр» анклавів та ексклавів. Співжиття в одній політії кількох різних етнічних і релігійних громад із відмінним адміністративним устроєм, економічним ладом та юридичною системою вважалося цілком нормальним. Нарешті, замість єдиної вертикалі формального загальнодержавного права люди переважно входили до багатьох горизонталей звичаєвого та/або локального права, що зумовлювало наявність у них множинних статусів і, відтак, ідентичностей.

І такий стан, о, забігаючи наперед, можна назвати фронтирним, був нормою для домодерних суспільств. Без урахування цього факту неможливо написати бодай мінімально адекватну історію світу або окремої країни.

ІІ

Величезний крок в усвідомленні всього цього був здійснений 12 липня 1893 р. на з’їзді Американської історичної асоціації у Чикаго. Професор Вісконсинського університету Фредерик Тернер у доповіді «Значення фронтиру в історії США» наголосив, що визначальні риси американського суспільства, як-от демократизм та індивідуалізм, сформувалися внаслідок руху європейських переселенців неозорими просторами Дикого Заходу. Ключовим поняттям теорії Тернера був фронтир (у його інтерпретації) — лінія зіткнення «цивілізованих» європейців із «варварами» індіанцями. Слабко заселена територія з недорозвиненими інституціями і постійною воєнною загрозою сформувала той тип американця, якому виявилося до снаги побудувати велику державу і при цьому вберегти свободу від зазіхань уряду завдяки масштабній низовій горизонтальній самоврядності.

Доповідь Тернера викликала дискусію, що не завершилася і до сьогодні. Його твердження зазнали критики ще за життя професора, але самій концепції це пішло на користь. 1940 р. вийшла праця Оуена Леттімора «Внутрішні азійські фронтири Китаю», у якій фронтир переосмислювався як зона інтенсивної взаємодії різних культур. На основі цієї тези десятки вчених, серед яких відомі українському читачеві Вільям Макніл та Андреас Каппелер, створили низку нарисів історії фронтирів, що охоплювали період від Стародавнього Риму до наших днів. За історіографією питання відсилаю охочих до книжки Ігоря Чорновола «Компаративні фронтири» (2015).

В українській науці цей підхід теж не є аж надто екзотичним. Пальма першості тут належить Стефану Томашівському, який уже 1919 р. (не встигли висохнути чорнила на «схемі Грушевського») опублікував працю «Українська історія». У ній ідеться про три системні конфлікти, що визначили українське минуле: ліс проти степу (соціально-економічний), Схід проти Заходу (політичний і релігійний: православно-католицький), північ проти півдня (політичний і культурний), а отже — про великий трикутник, що в нього вписана історія України: Польща (Захід), Степ і Московщина. Чим не Мультифронтир? Утім, наприкінці 1920-х рр. і сам Грушевський дещо розширив свій погляд на зміст українського минулого, написавши статтю «Степ і море в історії України». Далі були «Між Сходом і Заходом» Льва Окіншевича (1952), «Ліс, степ і море в процесі формування української нації» Бориса Крупницького (1955), «Україна між Заходом і Сходом» Івана Лисяка-Рудницького (1963). У 1980 р. до феномена пограниччя як базису української державності звернувся Омелян Пріцак у доповіді «Що таке історія України?» (1990, друге видання). У тому ж 1990 р. побачила світ стаття Ярослава Дашкевича «Большая граница», а роком пізніше — його ж «Україна між Сходом і Заходом (XIV–XVIII ст.)».

У першому десятилітті незалежності українські історики, щоправда, займалися іншими речами, але згодом концепція фронтиру посіла належне місце. Окрім сотень статей і цілого часопису «Фронтири міста» за редакцією Владислава Грибовського, варті уваги монографії Сергія Леп’явка «Великий кордон як фактор формування українського козацтва (XVI ст.)» (2001), Володимира Мільчева «Запорожці на Військовому Кордоні Австрійської імперії. 1785–1790 рр.» (2007), Олексія Сухомлинова «Культурні пограниччя: новий погляд на стару проблему» (2008), Володимира Кравченка «Харьков/Харків: столица пограничья» (2010), Віктора Брехуненка «Козаки на Степовому Кордоні Європи. Типологія козацьких спільнот XVI — першої половини XVIІ ст.» (2011), Світлани Біляєвої «Слов’янські та тюркські світи в Україні (з історії взаємин у ХІІІ–XVІІI ст.)» (2012), Олександра Моці «Землероби та кочівники на Великому Кордоні Східної Європи в часи Київської Русі» (2015), Ярослави Верменич «Південна Україна на цивілізаційному пограниччі» (2015), «Феномен пограниччя: Крим і Донбас в долі України» (2018), «Територіальна ідентичність українського пограниччя: історичні витоки та геополітичні впливи» (2019) і «Українсько-російське пограниччя: історичний досвід та сучасні виклики регіонального розвитку» (2023), Володимира Маслійчука «У полоні прикордонь та наративів. Дослідження з історії Слобідської України XVII–XIX ст.» (2021), колективна праця «Український проєкт. Цивілізаційні фронтири та соціокультурні екстреми ХХ — початку ХХІ століть» (2022), матеріали наукової конференції «Ідентичності в умовах пограниччя» (2022) та вже згадані вище «Компаративні фронтири».

Примітно, що серед західних синтез української історії є праця Анни Рейд з промовистою назвою «Borderland. A Journey Through the History of Ukraine» («Пограниччя. Подорож крізь історію України», 1997), а російсько-українському прикордонню присвячена книга Тетяни Журженко «Borderlands Into Bordered Lands. Geopolitics of Identity in PostSoviet Ukraine» («Пограниччя в прикордонних землях. Геополітика ідентичності в пострадянській Україні», 2010).

Однак на сьогоднішній день у вітчизняній науці фронтирна тематика переважно обмежується або козацькими часами, або простором окремих погранич. Натомість завдання створити модель всієї української історії на нових засадах хоча і ставилося (Олександр Галенко: «Південь нагадує, що історію України час переписати»), але досі так і не було виконане. Пропонована ж читачеві книжка якраз і є такою спробою.

ІІІ

Отже, фронтир — це зона більш-менш сталої взаємодії на стику кількох відмінних соціальних структур, внаслідок чого трансформуються старі та виникають нові структури (а фронтирність, відповідно,— це стан людських спільнот на фронтирі).

Розтлумачимо це визначення. Під «зоною» тут розуміється певний географічний обшар, тому що взаємодія відбувається в реальному фізичному просторі, хоч межі якого і буває непросто окреслити. Найпридатнішими для виникнення фронтирів є рівнинні території без помітних перешкод: північноамериканські прерії, південноамериканські пампаси, близькосхідні напівпустелі та, перші серед рівних, степи Євразії. Гірше надаються до цього великі лісові масиви та залюднені гори. Локальний фронтир може виникнути в окремому місті (Одеса, Сінгапур) або на прикордонному переході. Зрештою, найсучасніші фронтири можуть проходити просто всередині міських кварталів, що найяскравіше видно у США. Ну й, очевидно, що взаємодія неможлива там, де немає постійного населення.

«Більш-менш сталої» — бо невідомо точно, із якою інтенсивністю мають відбуватися контакти для виникнення фронтиру; із загальних міркувань можна припустити, що не рідше разу на рік.

Під «взаємодією» тут розуміється весь спектр міжгрупових стосунків: війна, торгівля, культурний обмін, союзництво, шлюбність тощо, а також усі проміжні форми,— адже реальні кордони (на відміну від накреслених на мапі) є радше пористими, ніж суцільними. І, що важливо, відбуватися всі типи взаємодії можуть одночасно.

«Соціальні структури» варіюються від поодиноких місіонерів чи розвідників до централізованих інститутів бюрократичних імперій.

Ну і, нарешті, ці структури мають бути «відмінними», інакше фронтир просто не виникне. Несхожість цих структур за різними ознаками й обумовлює існування п’ятьох типів фронтирів:

1. Воєнно-політичний (зовнішньополітичний) фронтир виникає на межі: а) державності та недержавних структур (від федератів Риму до піонерів Дикого Заходу); б) осілих і кочових народів безвідносно до політичного устрою (тюркське та слов’янське козацтво). В окремих випадках фронтири могли виникати і на межі двох держав — якщо жодна з них не була здатна повністю контролювати спірну територію і змушена погоджуватися на подвійне підпорядкування чи надання «буферного» статусу (Верховські князівства між Московією та Литвою на початку XV ст., Запоріжжя між Польщею та Росією у 1667–1686 рр.). Головним результатом політичної фронтиризації був дрейф політичних інститутів через кордони (зокрема, так посилювалася влада вождів у племенах, які сусідили з імперіями). Воєнно-політична фронтиризація означала перебирання від ворогів найефективніших методів воєнної організації і тактичних прийомів (козацтво, контрпартизанські загони).

Виокремлювати ж самостійний воєнний фронтир немає сенсу — на політичному фронтирі бойові дії могли відбуватися незалежно від того, оголошена формально війна чи ні. У певних випадках, таких як морські походи запорожців на початку XVII ст., напади здійснювалися просто всупереч укладеним у столицях угодам.

2. Правовий фронтир виникає на території, що повністю перебуває під владою якогось центру, але населення якої належить до різних правових систем — у рамках адміністративних одиниць (Велике князівство Фінляндське із парламентом і конституцією у складі абсолютистської Російської імперії), етнорелігійних громад (єврейські кагали) чи окремих міст (Магдебурзьке право). У домодерні та ранньомодерні часи така фронтирність охоплювала цілі країни: так, запроваджені у XVI ст. на українських землях Литовські статути пережили і Литву, і Річ Посполиту, і Гетьманщину, і Московію, і були скасовані аж у 1840-х рр. Ну і зрозуміло, що у фронтирних громадах цілком може виникнути власне право — передовсім звичаєве та неписане (власні правила виборів старшини та судочинства на Січі). Наслідком правової фронтиризації було змінення норм в одних суспільствах під впливом прикладу іншого (так литовська шляхта прагнула добитися розширення своїх прав, із заздрістю спостерігаючи за польською), а також виникнення безлічі спірних випадків під час здійснення судочинства, коли сторони процесу належали до різних правових систем.

3. Соціально-економічний фронтир виникає на багатих землях, що придатні для освоєння різними методами господарювання. Так, розлогий степ однаково надавався і для оранки осілими народами, і для випасу худоби «народами-пастухами». Тому на таких територіях або велася боротьба за ресурси, або з’являлися «гібридні економіки», у яких землеробство сусідило із мисливством-збиральництвом чи скотарством. Також початок індустріалізації майже завжди призводив до виникнення вогнищ внутрішнього соціально-економічного фронтиру в окремо взятому регіоні (Донбас наприкінці XIX — у першій третині XX ст.) або навіть у межах однієї місцевості (поява великого заводу поблизу маленького села ледь не повністю руйнувала старі і творила нові соціальні відносини між селянами). Одним із неочевидних, але дуже потужних підтипів соціально-економічних фронтирів є урбанізаційний — між новим містом і навколишніми селами або між старим міським центром і новопосталими окраїнними мікрорайонами. Зіткнення «сільських» із «міськими» ще недавно були актуальними, але перемога міста над селом у соціально-культурному вимірі видається очевидною (втім, і досі навіть у найбільших містах у мешканців можуть зберігатися рудименти сільських соціальних стосунків).

4. Етнічний фронтир пролягає між етносами, під якими ми розуміємо культурні спільноти. Такі фронтири були найпоширенішими, але виникали далеко не завжди. Так, якщо один етнос у своїй політичній або культурній потузі набагато перевершував інший, то представники останнього могли доволі швидко втратити свою ідентичність й асимілюватися в панівному середовищі або ж просто бути винищеними. Наприклад, поява британських переселенців в Америці та Австралії призвела до виникнення там політичних, але не етнічних фронтирів — культура європейців впливала на культуру аборигенів, проте не навпаки (індіанці запозичили коней і вогнепальну зброю, а британці томагавки — ні). З іншого боку, культури могли виявитися однаково потужними і при тому занадто відмінними або з недостатньою кількістю точок дотику — і тоді європейці продовжували жити в країнах Південної та Східної Азії в ізольованих колоніях без жодної етнічної фронтиризації (змішані шлюби були радше винятками, ніж правилом).

Але якщо збігалися хоча би дві із трьох умов: а) співмірна потуга, б) наявність взаємоприйнятних культурних норм, в) наявність численних точок дотику,— тоді шанси виникнення фронтиру істотно зростали. В одних випадках він пролягав по межі розселення двох етносів, формуючи особливу перехідну локальну ідентичність, але не більше того — як це мало місце на російсько-українському пограниччі на Слобожанщині або Донбасі (два відмінні випадки). На іншому краї спектру — фронтиризація переважної частини Південної Америки і виникнення там цілком нових «креольських» етносів. Посередині розташовуються випадки нормансько-візантійсько-італійського фронтиру на Сицилії в XI–XII ст. та арабсько-іспанського на Піренейському півострові за часів Реконкісти.

5. Ментальний (або культурний чи релігійно-ідеологічно-ціннісний) фронтир формується там, де перетинаються ареали різних конфесій у домодерний час, ідеологій у модерний і цінностей сьогодні. Хоча, за відомим висловом Самуеля Гантінгтона, «можна бути наполовину французом і наполовину арабом, але не можна бути наполовину католиком і наполовину мусульманином», навіть безкомпромісні на перший погляд монотеїзми можуть зазнавати фронтиризації. Так, найжорсткіші форми дотримання ісламських норм спостерігаються переважно у базовому регіоні — на Близькому Сході. Натомість на Заході сьогодні можна зустріти «реформістські» мечеті під управлінням ліберальних імамів і навіть жінок. Київське православ’я Раннього нового часу внаслідок взаємодії/боротьби з католицизмом настільки разюче відрізнялося від московської ортодоксії, що там — навіть всупереч догматиці — вимагали повторного хрещення українців. Ну а численні східні католицькі (уніатські) церкви взагалі без жодного перебільшення можна вважати фронтирними.

Ідеологічні фронтири значно рідкісніші, але теж помітні. Так, югославський тітоїзм хоч і був за своєю суттю соціалізмом, але збереження конкуренції між підприємствами перетворило його на капіталістично-соціалістичний фронтир. Численні гібридні режими сьогодення поєднують авторитарну сутність із формальними демократичними процедурами, найчастіше — як, наприклад, у Російській Федерації — із виборами (зрозуміло, фальсифікованими).

Нарешті, саме існування «шкали цінностей» передбачає існування ціннісного фронтиру, тобто наявність перехідних форм між «традиційними» та «модерними» або між «західними» та «східними» цінностями, суспільними нормами і поглядами на минуле. Правобережна Україна ХІХ ст. з її російською владою, польськими елітами, українським населенням, єврейськими штетлами і гроном сіл різноманітних європейських переселенців — справжній ментальний Мультифронтир. Ціннісний фронтир на території незалежної України до 2014 р. пролягав між громадянами, орієнтованими на Європу чи на Росію (або на Бандеру чи Брежнєва), та найяскравіше проявлявся під час виборчих перегонів («Дві України» Миколи Рябчука vs «Двадцять дві України» Ярослава Грицака).

Фронтири рідко існують поодинці. Найчастіше вони накладаються один на інший, формуючи своєрідні комплекси із двох-трьох складових: наприклад, «республіка — землеробство — християнство» чи «скотарство — язичництво/мусульманство — деспотія» (не обов’язково саме в такому складі). Так, у випадку із ранньомодерною Україною південний фронтир пролягав між українцями — християнами — землеробами із квазіреспубліканським політичним устроєм та кримцями — мусульманами — скотарями під владою обмеженого родового монарха. Такі поєднання кількох фронтирів доречно називати Великими фронтирами (що є цілковитою протилежністю «цивілізаційним розломам» Гантінгтона — зонам безнадійного та безвихідного протистояння).

Ну а коли через певний регіон одночасно проходять кілька різних Великих фронтирів, що виникли на стику не двох, а трьох чи більшої кількості спільнот, то таку зону контакту можна окреслити терміном Мультифронтир. Якщо між двома структурами може пролягати лише один Великий фронтир, то між трьома — вже три. У таких регіонах взаємовпливи стають непередбачуваними (відомо ж — у «задачі трьох тіл» немає загального розв’язання), що призводить до появи там унікальних феноменів. Мультифронтири у світовій історії можна перерахувати буквально на пальцях — і то не на кожному континенті (із найближчих до нас — Балкани, середньовічна Сицилія, Палестина за доби хрестоносців і з ХІХ ст. та, звісна річ, Кавказ). Україна у цьому списку має опинитися на чільному місці, бо в Євразії і так погранич більше, ніж центрів, а на півдні Східної Європи — і поготів.

IV

Як будь-яке інше соціальне явище, фронтир зазнає еволюції у часі, а будучи ще й за визначенням прив’язаним до території, змінюється залежно від географії. Тож при аналізі фронтиру слід розрізняти нормальний стан, що випливає з його внутрішньої суті, та варіації, викликані конкретними зовнішніми обставинами.

Отже, умовами виникнення типового фронтиру, окрім 1) різнорідності його складових елементів, про що детально говорилося вище, також були: 2) віддаленість та/або слабкість центральної влади, нездатної сформувати на пограниччі такі ж регулярні інституції, як у метрополії; 3) географічно відкритий для руху населення кордон (а краще взагалі відсутність такого); 4) відносно низька чисельність населення вкупі з його відносно високою мобільністю; 5) відносно слабке господарське освоєння території; 6) наявність перманентного воєнного напруження; 7) наявність від транскордонної взаємодії зиску, що переважає ризики. Видається, що для появи фронтиру необхідний збіг щонайменше чотирьох із семи зазначених умов, причому пункти 1 і 2 є обов’язковими.

Фронтир виникає тоді, коли перші люди з кількох сторін зустрічаються на території, що відповідає зазначеним умовам. І на відміну від проведення кордону, що завжди є штучним процесом, формування фронтиру відбувається стихійно. Відбувається воно не в одну мить, а поступово, хвилеподібно, причому останнє визначення — не метафоричний, а цілком реалістичний опис процесу.

Охочих вирушити на фронтир ніколи не бракувало. Хоч кожним окремим переселенцем рухав унікальний комплекс мотивацій, їх можна звести до чотирьох головних типів. Із центру на маргінес рушали: а) ті, хто сподівався на отримання якоїсь вигоди («ділки»), б) ті, хто тікав від недолі й небезпеки чи був вигнаний («утікачі»), в) мандрівники, географи, натуралісти («вчені»), г) місіонери, авантюристи та ідейні волоцюги («романтики великої дороги»).

Тернер виокремлював три види хвиль переселення на фронтир (кількість самих хвиль могла бути необмежена). За загальною логікою, перша хвиля хоча би з одного боку складалася з найбільш мобільних елементів — піонерів (у широкому сенсі): розвідників, науковців, мисливців, місіонерів, пастухів, різного штибу втікачів тощо. Мотивація цих людей могла бути абсолютно різною, але всіх їх об’єднувало одне — вони віддавали перевагу руху над осілістю. Байдуже, шукали вони інформацію, золото, хутра чи душі (свої і чужі) — без постійного переміщення вони не досягали своєї мети. Тому перша хвиля в певному сенсі «відкривала» фронтир для наступників, але рідко залишалася на ньому. Коли перша хвиля впиралася в нездоланну перешкоду географічного (океан) чи антропологічного (сильні вороги) характеру, розширення фронтиру призупинялося чи припинялося взагалі.

Піонери завдяки своїй діяльності прокладали шлях іншим переселенцям — більш численним, але менш мобільним. Цю другу хвилю складали осілі скотарі та самозайняті землероби. У цілому вони теж були готові ризикувати, хоч і менше за піонерів, але вже прагнули залишатися на одному місці. Їхню мотивацію можна звести до двох споріднених варіантів: одні свідомо розраховували отримати зиск від господарювання на неосвоєних територіях, де багато вільної землі та ресурсів, а податковий тиск мінімальний чи взагалі відсутній; інші просто намагалися знайти джерела для виживання, відсутні вдома. Римське право оccupatio, займанщини, слободи і гомстеди — втілення цих прагнень. Коли представників другої хвилі ставало більше за певну кількість (від чверті до половини від усього населення території), піонери рухалися далі, розширюючи фронтир. А ці «слобожани» залишалися і продовжували освоєння земель.

А далі наставала черга третьої хвилі — представників центральних структур та «традиційних» господарів: від аристократів-землевласників до капіталістів-промисловців. Відкрита та освоєна територія рано чи пізно потрапляла в поле зору правителів і податківців, які починали поширювати на неї загальні правила. Дехто зі «слобожан» приймав це як неминучість і залишався, інші ж знімалися з освоєних ділянок та рухалися слідом за піонерами, а їхнє місце посідали представники третьої хвилі. Із цього моменту починався відлік кінця фронтиру на цій території.

Однак перехідний період між фронтирною добою і часом уніфікації тривав десятиліттями, а в окремих випадках — століттями, і весь цей час представники центральних інституцій були змушені зважати на спадок фронтиру — психологію місцевих мешканців, їхнє звичаєве право, господарські практики тощо. Так до пори провалювалися неодноразові спроби польських і російських урядів скасувати українське козацтво, а кріпацтво на півдні України не набуло поширення.

Цей процес хвилеподібної фронтиризації обумовлював діалектичну єдність та різноманіття фронтиру — кожна наступна хвиля стартувала на здобутках попередньої та переймала її досвід, і водночас мусила в нових умовах вирішувати нові проблеми.

V

Як улаштовані суспільства, на краю яких перебуває фронтир,— питання без очевидної відповіді. Тернер писав про «фронтир» та «(щільно) населені території», і цей поділ за замовчуванням поширився в науковій літературі попри його очевидну спрощеність. Спираючись на тричленну модель світ-системних досліджень (ядро — напівпериферія — периферія), можна запропонувати таку схему: гартленд — гінтерланд — ближній фронтир (тут ми використовуємо термінологію класичної геополітики, що, попри всю критику останніх ста років, засвідчила свою дієвість).

Гартленд (осердя) — центральна частина політії з повноцінно функціонуючими інститутами й усталеними загальноприйнятними правилами для населення.

Гінтерланд («внутрішня земля», запілля) — периферійна частина політії, проміжна між центром і фронтиром, на яку формально поширюються правила гартленду, але життя якої фактично зазнало фронтиризації. Фронтир для довшого існування вимагає наявності власного «запілля», звідки можна було би черпати ресурси — передовсім демографічні, але також й економічні. Фронтир без гінтерланду приречений, тож за домінування над ним можлива боротьба між фронтирними громадами і центральними інститутами з гартленду.

Ближній фронтир (пограниччя, порубіжжя чи навіть «украйна» середньовічних літописів і ранньомодерних документів) — та частина загального фронтиру, на яку формально претендує політія.

За приклад візьмемо ранній козацький час, що й добре вивчений, і де описана схема втілена у всій повноті. Мало дискусій викличе твердження, що власне фронтир починався на південь та схід від Чигирина, Кременчука та інших подібних міст. Дніпро начебто поділяв фронтир на умовні «українську» та «кримську» частини, але слід пам’ятати, що такий стан — виняток, а не правило, і ані ногайські скотарі, ані пізніші козацькі колоністи не зважали на «свій» берег. На практиці фронтир простягався до фортеці Ор-Капу на Перекопі.

Гартлендом того часу була «етнографічна» Польща та безпосередньо прилеглі до неї українські землі, щонайменше — великі міста Руського воєводства. Важливо зауважити, що Річ Посполита не була схожа на бюрократичні імперії і, тим більше, на сучасні держави. На її землях із теперішньої точки зору панував хаос, однак у тих умовах ніхто ні з-за кордону, ні, що важливіше, ізсередини не ставив під сумнів варшавські порядки у гартленді.

А от землі між фронтиром і гартлендом якраз і становили гінтерланд. На папері Київське, Брацлавське та Чернігівське воєводства не відрізнялися від Люблінського, Познанського чи Краківського (кожне мало свої внутрішні права і привілеї, але формально всі були рівними). На цій території збиралися державні податки і розміщувалося регулярне військо. Однак кожному на цих теренах було зрозуміло, що тут — особливий край, населений окремим (українським) народом із відмінною (руською, не польською) культурою та іншою (православною) місцевою релігією. Ця територія зазнала потужної фронтиризації — передовсім, через воєнну загрозу з боку Криму, а також унаслідок відповіді на цей виклик у вигляді покозачення. Це створювало тут такі правила життя, що часто не збігалися з гартлендськими. І що особливо примітно — еліти та широкі верстви населення гінтерланду розуміли окремішність цієї території, що виражалося у прислів’ї: «Знай, ляше: що по Случ — те наше!»

Інша дискусійна проблема — структура самого фронтиру. Леттімор виділяв чотири зони: а) власне кордон, чиє населення має сильну власну ідентичність; б) наполовину асимільовані варвари по «внутрішній» бік кордону; в) дотичні до цивілізації варвари по «зовнішній» його бік; г) «тотальне варварство» за ними. Російський дослідник Сибіру Міхаіл Шиловскій подає таку класифікацію фронтиру: а) «зовнішній» — межа з етносами поза зоною колонізації; б) «внутрішній» — з етносами всередині імперського кордону; в) «внутрішньо-цивілізаційний» — між старожилами та новоприбулими переселенцями.

Однак враховуючи рухливість фронтиру, закладену в самій його природі, слід погодитися, що правильніше вести розмову не про «зони», а про «стадії» чи «хвилі» цього явища. Якщо межі фронтиру визначаються, з обох боків, сферами впливу центральних структур, то всередині переважно відсутня єдина «лінія розламу». Фронтир нагадує радше «архіпелаг» незграйно розташованих осередків, опорних пунктів фронтирменів, ніж розмежоване на чіткі ділянки орне поле. Відповідно для кожного фронтиру існуватиме власна схема внутрішнього устрою.

VІ

Питомими характеристиками типового фронтиру є:

1) Оригінальність суспільної організації: а) значно менший вплив, а то і взагалі відсутність таких формальних інституцій, як у центрі («ентропія державної влади»), з одночасним посиленням як індивідуального вождізму, так і прямої колективної демократії та самоврядування менших спільнот; б) руйнування старих ієрархій і виникнення нових, що радше спираються на особисті чесноти, ніж на родовий, становий чи майновий статус (а відтак — ширше коло можливостей і швидші соціальні ліфти); в) вироблення нових принципів та законів функціонування суспільства.

Причина такого стану коріниться в обставинах появи фронтиру. Опиняючись у неосвоєній місцевості на самоті або у складі малої групи, піонери випадали зі звичного способу життя, зокрема — зі старих інститутів та ієрархій, знижували стандарти життя, «обнуляли» статуси. Тернер називав це «стрибком у дикунство». Натомість вони або створювали нові правила й установи, або відтворювали частину колишніх, але в обох випадках — лише ті, що були придатні до фронтирних умов. Інститути, що виявлялися недієздатними, гинули, залишалися тільки працюючі.

Так само на вершині опинялися люди не із символічним капіталом, успадкованим від предків чи наданим правителем, а з реальними здібностями — харизматичні вожді, за Максом Вебером. Підвищені ризики фронтиру забезпечували таким людям і підвищені шанси піднятися вгору соціальним ліфтом (або швидко впасти). Паралельно відбувалося спрощення суспільної організації до найстаршої та найбільш придатної в тих умовах моделі — первісної (племінної, воєнної) демократії, коли право голосу мав кожен боєздатний чоловік, а більшість питань вирішувалися на радах.

Ну й на додачу до формальних структур зазнавали змін або зникали і неформальні — як, скажімо, традиції. Якщо більша частина населення — приїжджі (а інакше на початку фронтиру й бути не могло), до того ж, приїжджі звідусіль, дуже важко було нав’язати всім локальні традиції, норми, стереотипи, обряди, побутові звички якоїсь однієї групи. Тому одні неформальні структури відмирали, тоді як інші мінялися під впливом умов і нарешті переплавлялися у спільне для всього фронтиру нове звичаєве право (передовсім про шлюб і власність). А потім фронтирне суспільство ревно оберігало власний устрій і традиції від зазіхань центральних інститутів — завзятіше, ніж це робило населення гартленду та гінтерланду.

2) Посилена мілітаризація: а) «народ-військо» на додачу до професійної військової касти; б) пропаганда військової честі як найвищої чесноти; в) підвищена лояльність безпосередньому командиру і знижена — вищому командуванню, відтак — схильність до бунтів; г) зменшення цінності людського життя в очах суспільства.

Такі умови існування фронтиру, як відкриті простори, постійне мілітарне напруження, слабке господарське освоєння і обмежена кількість населення робили вкрай важкими або неможливими застосування регулярних способів ведення війни. Відтак тягар бойових дій падав, в одних випадках, на «рицарів» (невеличку кількість воїнів «від народження»), в інших — на «міліцію» (загальне ополчення), у третіх — на всіх разом. У кожному випадку головними перевагами ставали маневреність мобільних загонів та індивідуальна виучка бійців, а кількість рідко мала вирішальне значення.

Загальна мілітаризація аж до стану «народу-війська», як зазначалося вище, вела до встановлення на фронтирі воєнної демократії. А гуртування касти вояків у постійні підрозділи призводило до поширення лицарського етосу, культу вождів і зневаги до життя на противагу вшануванню героїчної загибелі (від спартанського «зі щитом або на щиті» до козацького «умів шарпати, умів і вмерти не скиглячи»).

Враховуючи ж, що першими (а часто й основними) видами діяльності на фронтирі були полювання і пограбування, не варто дивуватися формуванню тут «розбійної вольності». Перехід фронтирних спільнот від покровителя до покровителя (чим особливо відзначався Дмитро Байда-Вишневецький) та і взагалі перевага маневру над сталістю — не «розбрід і хитання», у чому їх звинувачували центральні уряди, а modus vivendi пограниччя. Понад те, у багатьох випадках фронтир із гартлендом перебували в діалектичних воєнних стосунках, коли формально непідвладні центру загони фактично руйнували чужі кордони і відкривали шлях для державної експансії (або навпаки — переносили війну з окраїн до столиці).

3) Зовнішня та внутрішня свобода: а) значно менший ступінь контролю з боку центру (порівняно зі звичайною периферією); б) значно більший обсяг індивідуальної свободи і можливостей для самоорганізації; в) вищий рівень схвалення приватної ініціативи; г) переважно вищий статус і ступінь свободи жінок (окрім винятків: чоловічих союзів і лицарських орденів).

Транспортна віддаленість від гартленду й наближеність до ризиків змінювали спосіб дій центральних чиновників. Те, що вважалося б осудним, а то і кримінальним у столиці, могло виявитися цілком допустимим на фронтирі. Сучасники відзначали тотальну корумпованість як адміністраторів у Сибіру, так і шерифів на Дикому Заході. Поспільство не надто відрізнялося від еліт: контрабанда, що поставала як інструмент виживання, потім надовго вкорінювалася в економіку фронтиру.

Загальна озброєність населення, окрім демократизації та мілітаризації всього суспільства, про що вже йшлося вище, мала вплив і на внутрішню свободу кожного. Зброя в руках сусідів і слабкість центральних адміністративних і правоохоронних структур змушували переселенців рахуватися один з одним і поважати особисті границі. Це призводило до зростання як психологічного індивідуалізму окремої людини, так і суспільного схвалення приватної ініціативи.

На перший погляд цей висновок здається нелогічним — суворі природні умови чи воєнна небезпека зазвичай вимагають скоординованих колективних зусиль. Тому не дивно, що й очевидці, і документи фіксують високий рівень самоорганізації фронтирних спільнот. Однак це протиріччя уявне. Річ у тім, що можна виділити два типи колективізму — «вроджений» і «добровільний». Перший супроводжував домодерну людину буквально від народження у вигляді чітко визначеного місця у великій родині, селянській громаді чи ремісничому цеху, церковній парафії. І просто так вийти із цього колективу було неможливо — це загрожувало становищу, а часто-густо і життю. Натомість на фронтирі піонери об’єднувалися здебільшого із власної волі в тимчасові загони чи клуби, дбаючи переважно про індивідуальні інтереси.

Нарешті суттєвий гендерний дисбаланс на користь чоловіків робив геть інакшою, порівняно із гартлендом, роль жінки. Якщо не йдеться про закриті чоловічі союзи чи воєнно-духовні ордени, жінка на фронтирі зазнавала значно більше небезпек із боку «чужих», але й мала більше прав (у виборі партнера для шлюбу і права на власність) і поваги від «своїх». Жінки тут значно частіше перетворювалися на самостійних господинь, управительок, а іноді навіть на воєначальниць.

4) Фронтирна ідентичність як сукупність таких явищ: а) «фронтирна культура»; б) «фронтирна мова»; в) «фронтирна релігія».

Нові природні та соціальні умови на фронтирі невідворотно призводили до трансформації всього комплексу ідентичностей піонерів. Крах або заміна старих традицій новими призводили до появи нової культури в найширшому розумінні цього слова — від побутових звичок до високого мистецтва. Так, у глушині було важко зберегти старий рівень комфорту, що призводило до «огрубіння звичаїв», спрощення одягу і прикрас, а в умовах постійних небезпек набували нових рис ритуали дружби і залицяння. Звичка покладатися лише на себе та ближніх, а не на уряд, укупі з віддаленістю від центрів культури гартленду призводили до поступового розриву культурних зв’язків між переселенцями і метрополією. З іншого боку, фронтиризація, що охоплювала і гінтерланд, і частково гартленд, могла проявлятися не лише в політичному, але й у культурному вимірі — у вигляді появи фронтирної культури, що спиралася на спільні із центром основи, але у власній інтерпретації (музика кантрі та ковбойські капелюхи як усесвітньо відомі маркери американського Дикого Заходу).

Ба більше: наявність поруч іншої спільноти із власною культурою становила не менший виклик. В одних випадках культурні запозичення йшли слідом за військовими чи соціальними, і деякі первісно «чужі» елементи ставали невід’ємною частиною «своєї» культури — так запорожці перейняли від південних сусідів чуби-оселедці та тютюн (не кажучи вже про слово «козак», так само, як і «кіш» чи «казан»). Десь культурний обмін був рівномірно двостороннім, десь запозичення йшли переважно в один бік (іммігранти привнесли в культуру США чимало цікавого — піцу чи, скажімо, культ Санта Муерте, але ніщо не перевершить культурний вплив самих США: тієї ж «Кока-коли» або Голлівуду). Але в інших випадках між спільнотами поставала справжня стіна непорозуміння — і тоді, вдивляючись у «чужу» культуру, фронтирмени лише сильніше утверджувалися у відданості «своїй» (так ранні іспанські конкістадори реагували на жертвоприношення ацтеків, а британці — на самоспалення індійських вдів).

Фронтирні мови виникали на етнічних фронтирах і були залежні від їхньої конфігурації. На локальних пограниччях з’являлися пограничні ж мови — як-от російсько-український суржик чи російсько-білоруська трасянка (не варто плутати русизми в літературній українській мові із суржиком). На трансконтинентальних фронтирах Азії, Африки та Америки формувалися піджини та креольські мови, що ставали основним інструментом комунікації для всього етносу. А зараз ми спостерігаємо появу глобальної (і спрощеної) версії англійської мови внаслідок її поширення по всьому світу.

Релігія на фронтирі зазнавала не менш драматичних перетворень. По-перше, більш чітко проявлялася дивергенція між фанатиками і конформістами. Якщо в гартленді вони мусили співіснувати в рамках давніх правил і якось знаходити спільну мову, то на фронтирі кожен обирав свій шлях. Конформістська більшість населення переживала певне «спрощення» релігії: далека відстань до старих духовних центрів, нестача служителів культу, менша вартість людського життя і дівочої цноти, попит на заборонені розваги в умовах дефіциту альтернатив,— усе це призводило до падіння впливу традиційних конфесій, забуття традиційних практик, а заразом — і до погіршення криміногенної обстановки. Натомість фанатики ще сильніше вкорінювалися у своїх поглядах, іноді абсолютно відгороджуючись від зовнішнього світу. Не варто й нагадувати, що саме фронтири здавна надавали прихисток різноманітним єретикам і розкольникам.

По-друге, деякі відносно близькі конфесії, що були непримиренними суперниками в інших умовах, на фронтирі наважувалися на зближення і навіть укладання союзів. Так, сьогодні існує 23 східні церкви зі своїми обрядами в єдності з Римсько-католицькою церквою. Найбільша з них — УГКЦ — цілком уособлює поняття фронтирної церкви як компромісу (чи відновлення єдності) між католицизмом і православ’ям. Також сюди відноситься феномен «євроісламу», вже згадуваний вище.

Отже суспільство на фронтирі було переважно більш вільним і рівним в індивідуальному й колективному сенсі, ніж у гартленді. Культурне (у широкому сенсі), мовне та релігійне різноманіття фронтирних громад робило звичайним і прийнятним існування інших способів життя (звісно, за умови взаємної поваги). Нарешті, якщо асиміляція різних народів і відбувалася, то  проходила вона у природний спосіб, а не внаслідок тиску державних структур.

Кінець кінцем залежна від багатьох чинників трансформація фронтирного суспільства призводила або до розриву його ідентичності з ідентичністю гартленду та усвідомлення себе окремою сутністю (США), або до поширення елементів фронтирної ідентичності на все суспільство (Гетьманат), або до поглинання фронтиру гартлендом із присвоєнням окремих елементів і знищенням решти (російський Сибір).

Проте не варто ідеалізувати ситуацію — вади фронтиру були прямим продовженням його чеснот: свобода легко вироджувалась в анархію та антиурядові рухи навіть проти власної держави, рівноправ’я — у примусовий егалітаризм, популізм та охлократію, а відсутність формалізованого права — у сваволю сильнішого. Крім того, далеко не всі фронтирні громади були толерантними до сусідів, а деякі навіть чинили геноцид (про що мова піде далі). Якщо цінності фронтирних спільнот мають більше відмінного, ніж спільного, саме співіснування в одному регіоні може стати джерелом конфліктів. І хай ворожнеча протягом тривалого часу не виявлятиметься відкрито, іноді достатньо незначного поштовху, щоби фронтир перетворився на фронт (Південний Кавказ і Боснія на рубежі 1980–1990-х рр.).

VІІ

Розширення фронтиру відбувалося внаслідок переміщення першої переселенської хвилі, а легкість і швидкість цього процесу залежала від балансу сил між його учасниками. Якщо одна сторона (американські піонери чи московіти-першопрохідці) мала суттєву воєнну перевагу над іншою (корінними народами Дикого Заходу чи Сибіру), то навіть тисячокілометрові відстані долалися відносно швидко. Якщо ж сили виявлялися більш-менш співставними, як-от у козаків і кримців на Дикому Полі, то фронтир на цілі століття майже завмирав на місці.

Другим за важливістю чинником була географічна придатність територій для розселення, а третім — чисельність сторін. Так, підкорення Сибіру московітами відбувалося вкрай нечисленними загонами, і це не варто пояснювати малою кількістю автохтонів. Наприклад, у випадку із Центральною та Південно-Західною Америкою крихітним купкам конкістадорів протистояли мільйонні суспільства — і безуспішно (до речі, вдало опиралися лише мешканці прерій і пампасів — аналогів Дикого Поля). Натомість в Африці, де природні умови для європейців були вкрай несприятливими, фронтир став можливим лише на крайньому півдні, де виникли бурські держави. Решта ж територій була завойована, але не колонізована попри вражаючу технічну перевагу завойовників.

А от характеристика «відкритості» чи «закритості» фронтиру залежала від глибини культурної прірви між сторонами. В одних випадках («інклюзивний/симетричний» фронтир; «перехідне пограниччя») за противником визнавалася певна гідність, тому у боротьбі з ним дотримувалися закони війни, переможені не зазнавали винищення, відбувався інтенсивний культурний обмін, а подекуди укладалися союзи. В інших випадках («ексклюзивний/несиметричний» фронтир; «стикове пограниччя») одна сторона розглядала іншу як дикунів, недолюдей, і стосовно противників було дозволено все. Залежно від ступеня відкритості/закритості переможені суспільства могли бути залишені у спокої (і навіть отримували внутрішнє самоврядування), інтегровані, асимільовані, витіснені (аж до депортації), поневолені або винищені. Один приклад — відносини між українцями і кримськими татарами (слов’яни запозичили в тюрків саму концепцію козацтва), протилежний — британці й аборигени Тасманії (їхня зустріч призвела до цілковитого зникнення останніх). На тисячолітньому фронтирі — наприклад, між китайськими державами та кочівниками євразійського Степу,— періоди культурного взаємовпливу та геноциду чергувалися між собою, тож кожен випадок з огляду на включення/виключення варто розглядати окремо.

Ну й, нарешті, «закриття» фронтиру майже завжди відбувалося в один спосіб — зміцнілий центр інституційно опановував певний простір, установлюючи загальнодержавні порядки та інтегруючи або витісняючи на маргінес основну масу піонерів. Першим зникав власне фронтир (ліквідація Січі 1775 р.), а по тому й гінтерланд (ліквідація полково-сотенного устрою 1781 р. та Другої Малоросійської колегії 1786 р.). Процеси модернізації спочатку в Європі, а згодом і в решті світу призвели до поступової уніфікації державного простору, тобто кінця політичних фронтирів. Майже одночасно поширення капіталізму поклало край середньовічним економічним фронтирам (однак замість них виникли інші — осередки індустріалізації в аграрному оточенні). Після цього відмирав або скасовувався правовий фронтир. Сьогодні такі типи фронтирів залишилися хіба у важкодоступних місцях планети (Амазонка, Калахарі, Нова Гвінея), де частина населення продовжує вести первісний спосіб життя. Однак досі існують умови для повторного виникнення фронтирів цих трьох типів — у зонах інтенсивних і тривалих бойових дій із розпадом державності («сомалізація») або на великих окупованих просторах (як це мало місце в Україні в 1941–1944 рр.: Рейх як гартленд, рейхскомісаріат як гінтерланд та зона відповідальності Вермахту й партизанські ареали як Великий фронтир).

Що ж до етнічних і ментальних фронтирів, то вони не лише збереглися, але й продемонстрували свою важливість для розуміння устрою сучасного світу. Після завершення Холодної війни дуже швидко з’ясувалося, що тотальної уніфікації світу досягти неможливо — не лише під соціалістичними, але й під демократичним гаслами. Понад те, тепер майже всяка уніфікація розглядається як спадок імперіалізму і колоніалізму, а на щит підносяться різноманіття та особливості. Відтак зросло значення різного роду погранич і буферних/перехідних зон, що підкреслюється створенням ще 1976 р. Асоціації прикордонних досліджень (Association for Borderlands Studies) і становленням окремої дисципліни — лімології (кордонознавства).

Тож, попри суттєву «стандартизацію» життя у багатьох країнах упродовж ХХ ст., говорити про перспективу зникнення фронтирів у майбутньому не випадає.

Територія України як перехрестя Старого світу

Євген Синиця

Ландшафтно-кліматичні характеристики території України є, без жодного перебільшення, унікальними. Саме особливості ландшафту здебільшого визначали те, що цей простір був (із давніх давен) і залишається до сьогодні одним із найжвавіших культурних перехресть Старого світу. Варто, щоправда, зважати на те, що культурні контакти часто-густо мали зовсім не мирний характер. Тож культурне перехрестя в усі часи було не стільки «ярмарковим майданом», скільки театром воєнних дій.

Сучасні кордони України визначалися багатьма факторами, однак географічний серед них посідає чільне місце. Найбільш чітко окреслений південний кордон, що визначається лінією узбережжя Чорного та Азовського морів. Відносно чітким є й кордон західний, позначений Карпатами. Як моря, так і Карпатські гори не були абсолютно нездоланними перепонами вже у давнину, проте перетинання цих природних кордонів не було легким. Показово також, що в певні періоди культурні (а подекуди й державні) кордони проходили не Карпатами, а річищем найбільшої річки Прикарпаття — Дністра. Долина Дністра на багатьох ділянках має вигляд каньйону, течія стрімка, тож річка видавалася більш потужною природною перешкодою, аніж Карпатські хребти із чималою кількістю перевалів. Південні відроги Карпат відстоять на 150–200 км від морського узбережжя, тож природний кордон на південному заході утворюють пониззя Дунаю та нижня течія Пруту. Північний кордон помітно розмитіший, однак і тут його лінія значною мірою збігається із річищами найпотужніших приток Дніпра — Прип’яті на Правобережжі та системи Десна — Сейм на Лівобережжі. Ще менш визначеним є природний кордон на сході. Загалом його можна позначити лінією Сіверський Донець — Дон. Варто зазначити, що античні географи, судячи з усього, вважали середньою та верхньою течією Танаїсу-Дону саме Сіверський Донець, а не сучасне головне русло Дону.

Ріки відігравали не лише роль кордонів. Не менш важливою була, так би мовити, «логістична» функція розгалуженої гідромережі, що рясно вкриває українські обшири. Йдеться навіть не стільки про плавання річками, скільки про те, що в давнину та й у менш віддалені часи саме річкові долини слугували своєрідними дороговказами, визначали напрямки «магістральних шляхів» міграцій, торговельно-обмінних зв’язків, зрештою — військових походів. Переважна більшість річок, що протікають територією України, належать до стоку Чорного моря. Чи не єдине помітне виключення із цього правила — Західний Буг. Однак це практично не позначалося негативно на інтенсивності зв’язків із територіями, річкова система яких належить до стоку Балтійського моря.

Своєрідною віссю території України є Дніпро, що разом із притоками складає потужний транспортний вузол, який має виходи на основні річкові системи Східної та Центральної Європи. Зокрема, Прип’ять через свої праві притоки безпосередньо пов’язана з басейнами найбільших рік Правобережжя — Південного Бугу та Дністра. Зв’язок із басейном Південного Бугу забезпечують й інші правобережні притоки Дніпра (Тетерів, Рось, Тясмин). Виток Прип’яті лежить лише за 12 км від русла Західного Бугу, що від найдавніших часів забезпечував сталу систему комунікацій із басейном Вісли. Зв’язок басейну Дніпра з Балтійським регіоном забезпечувався не лише Бузько-Вісленським шляхом. Численні праві притоки верхньої течії Дніпра, найпотужнішим серед яких є Березина, дозволяли досягати басейнів Західної Двіни (Даугави) та Німану (Немунаса). Загалом, на витоки Дніпра та його численні дрібні притоки у верхній течії «зав’язані» переходи у басейни рік Балтійського стоку (Західної Двіни та Ловаті) і Волги. Додатковими шляхами до останнього часу були також великі ліві притоки Дніпра — Сож і Десна. Остання забезпечувала сталі комунікації насамперед з Окським басейном. Надзвичайно важливою ланкою комунікації є Сейм. З одного боку, він «ув’язує» в цілісну систему басейни всіх найбільших лівих приток Дніпра (Сули, Псла, Ворскли), з іншого ж — єднає басейн Дніпра з річковою системою Сіверського Дінця — Дону.

Отже, Дніпро та його найбільші притоки створюють своєрідний замкнений контур всієї гідромережі території України і водночас забезпечують виходи на інші найбільші річкові системи Східноєвропейської рівнини та південної частини Балтійського регіону. Правобережна та лівобережна частини України в контексті гідромережі мають помітні відмінності. Для першої характерна наявність чималої кількості рік першого порядку (таких, що безпосередньо впадають у море). Найголовнішими серед них є вже неодноразово згадані Дністер і Південний Буг, що простягаються на сотні кілометрів у глиб суходолу і є певною мірою альтернативними Дніпру шляхами від чорноморського узбережжя на північ. Натомість на Лівобережжі всі великі та середні ріки (Орель, Самара, Ворскла, Псел, Сула, Трубіж) є притоками Дніпра.

Кілька слів слід окремо сказати про Дунай. Пониззя Дунаю є не лише ділянкою природного кордону за лінією Карпати — Прут — Дунай. Це ще й початок великої магістралі, що охоплювала Карпатську улоговину, Північні Балкани, через Саву та верхню течію мала виходи до Приальпійської зони, а у витоках з’єднувалася з найважливішою артерією Західної Європи — Рейном. Дунайським шляхом найчастіше користувалися народи, що переміщувалися зі сходу на захід, однак відомі і зворотні рухи.

На відміну від річок, море набуло комунікативної функції порівняно пізно, на межі доби бронзи та раннього залізного віку (на початку І тис. до н. е.). Тут ідеться про специфіку саме Чорноморського басейну, а не світову практику взагалі. У Середземному морі добре відомі кораблі значно старшого віку, що здійснювали тривалі подорожі, а морський розбій був одним із традиційних промислів. Проте, попри пізній старт, значення контактів саме морським шляхом було непересічним, їхня питома вага в історичній перспективі тільки зростала, а намагання контролювати узбережжя, порти і ділянки морських маршрутів часто-густо ставали причиною запеклих конфліктів. Зазначимо, що в давнину та за часів Середньовіччя північне узбережжя Чорного моря виступало радше об’єктом експансії, лише епізодично слугуючи базою для військово-морських експедицій на Балкани, до Малої Азії та, в одиничних випадках, далі на південь, до Егейського моря. Злам ситуації стався лише в Новий час, однак і відтоді стратегічною проблемою залишалося питання чорноморських проток, що значно обмежувало значення чорноморських флотів.

Надзвичайно важливим фактором у всі часи було різноманіття ландшафтно-кліматичних зон, притаманне території України. Твердження про таке різноманіття виглядає на перший погляд дещо перебільшеним. Адже 95 % площі України характеризується одноманітним рівнинним рельєфом, що не має значних перепадів висот. Відносно одноманітним є і клімат, оскільки територія України практично повністю лежить у межах помірного клімату, і лише південне узбережжя Криму належить до субтропіків середземноморського типу. Однак, попри порівняно незначну протяжність із півночі на південь (близько 700 км), у ландшафтах України представлені три євразійські зони: лісова на півночі, лісостепова в центральних регіонах і степова на півдні. Порівняно незначною є й меридіональна протяжність — близько 1300 км (з урахуванням Українського Закарпаття, що географічно належить до Центральної, а не Східної Європи і має специфічний мікроклімат). Проте ця протяжність помітно дається взнаки у зростанні ступеня континентальності клімату. У напрямку з північного заходу на південний схід значно зменшується річна кількість опадів і збільшується амплітуда річних температур.

Зазначені особливості ландшафтно-кліматичного зонування відіграли чи не найбільшу роль в історичних процесах на території України. Різноманіття приваблювало населення із різними системами господарювання. З одного боку, це спричиняло достатньо регулярні міграції ззовні та провокувало конфліктні ситуації між аборигенами і прибульцями. З іншого — у певних ситуаціях народи з різними системами господарювання (а відповідно, й різними соціальними системами, ідеологіями, принципами організації війська та ведення бойових дій тощо) співіснували поруч один з одним у межах досить компактної території. Таке сусідство часто-густо було аж ніяк не симбіозом, а приводом для постійної напруги і збройного протистояння.

Найбільш тривала та запекла «сусідська війна» на тлі ландшафтно-географічного різноманіття добре відома читачам. Ідеться про конфлікт осілого населення з кочовиками, що майже беззастережно можна назвати «війною Степу та Лісостепу». Підкреслення запеклості протистояння зі Степом, притаманне вітчизняній (і не тільки) історіографії, не є виключно гіпертрофованою героїзацією однієї зі сторін конфлікту. Саме на українських обширах цей конфлікт дійсно набував найзапекліших форм (принаймні, у Європі, бо інше потужне вогнище подібного «конфлікту цивілізацій» було розмежоване Великою Китайською стіною), і визначав цю запеклість саме географічний фактор. Річ у тім, що Північнопричорноморський Степ є, власне, західною окраїною так званого Євразійського степового коридору. Далі на захід існують лише невеличкі степові ділянки в Добруджі (лівобережжя пониззя Дунаю) та в Середньодунайській/Паннонській низині (Альфьольд, Угорська пушта), що можуть забезпечити ведення кочового господарства лише для порівняно нечисленних орд.

Отже степи півдня України перетворювалися на кінцеву зупинку для численних міграційних хвиль, що періодично просувалися згаданим степовим коридором зі сходу на захід і, за принципом доміно, спричиняли рух степових племен у західному напрямку. Чергові прибульці зі сходу на першому етапі конфліктували за землю і воду з попередніми номадами, які опинилися в «українському степовому тупику». Згодом, зорієнтувавшись в обстановці та переконавшись, що можливості для подальшої експансії вичерпані, такі мігранти у більшості випадків спрямовували агресію на найближчих осілих сусідів — мешканців українського Лісостепу. Періодичність міграцій кочовиків перетворювала «конфлікт Степу та Лісостепу» на чи не одвічний, із піками загострення, що припадали на час проходження Євразійським степовим коридором чергової хвилі міграцій кочовиків.

Утім, у зазначеному перманентному конфлікті не варто вбачати виключно негативні аспекти. Приміром, протистояння з номадами спонукало осіле населення українського Лісостепу до консолідації заради спротиву набігам. Величними пам’ятками такої самоорганізації є велетенські укріплення лісостепових городищ скіфського часу або ж система так званих Змієвих валів часів Русі. Зазначимо також, що мобільні кочовики мимоволі часто-густо ставали такими собі культуртрегерами, адже саме номади приносили до регіону нові технології, зокрема військового або подвійного призначення.

Отже, територія України, з огляду на ландшафтне різноманіття, а також розгалужену систему комунікацій, являла собою арену постійних міграцій народів із різними господарчими укладами (а отже, й соціальними системами). Саме тому, як і в більшості контактних зон, історія цих обширів позначена як постійними збройними протистояннями, так і безперервною культурною взаємодією.

Історія України як історія Мультифронтиру: резюме

Сергій Громенко

Беруся стверджувати, що такою схемою історії України, що якнайкраще дозволяє впорядкувати множину фактів її минулого в логічну послідовність, є саме мультифронтирність. А існування Мультифронтиру на території сучасної України упродовж тривалого часу може пояснити певні особливості нашої держави — у ньому коріняться вади і чесноти, причини поразок і здобутків українського суспільства.

Першим Великим фронтиром на цих теренах була зона взаємодії ранніх кроманьйонців із неандертальцями у пізньому палеоліті. У Криму розташовані печери, що поперемінно (хоч і не одночасно) займали представники обох людських видів. Більшість мешканців Землі поза межами Африки несе в собі до 4 % неандертальських генів — отже, ця взаємодія була тісною і тривалою. У фінальному палеоліті й мезоліті в Україні вперше фіксуються конфлікти за ресурси на стику історичних зон Лісу і Степу в районі міста Дніпро.

Неоліт приніс фронтир поміж південними суспільствами, що зазнали часткової неолітизації, та північними — класичними збирачами і мисливцями. На пізньому етапі спостерігається поділ на «повноцінні» неолітичні громади на заході та «гібридні» неолітичні місцеві.

Нарешті в енеоліті виникає Мультифронтир. На південному заході розквітає землеробська культура Трипілля, на півночі залишаються «не вповні» неолітичні громади, а з південного сходу прибувають перші пастухи. Цікаво, що на схилі доби поміж трипільців краще почувалися ті, хто мешкав на фронтирі, а не населення «чистого» ядра.

У добу бронзи «кордони» політій починають суттєво відрізнятися від меж географічних зон, тож окремі ділянки фронтирів з’являються всередині цих структур. Наприклад, зрубна культура XVIII–XII ст. до н. е. охоплювала не лише Степ, але й Лісостеп.

Рання залізна доба посилила попередні тенденції і започаткувала нові. З одного боку, інтенсифікується степовий Великий фронтир, відколи пастухів на ньому змінює перший справжній «народ-вершник» — кіммерійці. А не пізніше 650 р. до н. е. на узбережжі Чорного та Азовського морів починається еллінська колонізація, що знаменувала відкриття Великого фронтиру між Степом і Морем (тобто культурами середземноморського кола).

Власна мультифронтирність сформувалася в Криму, який представляв собою Євразію в мініатюрі. Там у ті часи на основі автохтонів і прибульців із Кавказу виникла унікальна культура горців — таврів. Невдовзі по тому вони вступили у «фронтирні стосунки» зі скіфами та еллінами. Мешканці Херсонеса суворо берегли чистоту шлюбів, натомість запозичили в таврів їхню головну богиню — Діву, приписавши їй атрибути давньогрецької Артеміди. Із її культом пов’язаний виразно фронтирний сюжет античної міфології — «Іфігенія в Тавриді». Під впливом еллінів (і за допомогою їхніх архітекторів) пізні скіфи утворили у ІІІ ст. до н. е. осіле вождівство — Кримську Скіфію. Інша еллінська держава — Боспор — навпаки, через скіфів та племена Кубані політично та демографічно варваризувалася, а на чолі її постала династія, найвірогідніше, фракійського походження. Однак важливо розуміти, що влаштована ця перша євразійська імперія була геть інакше, ніж пізніші «класичні» елліністичні монархії. Нарешті пізні скіфи так асимілювали таврів у передгір’ях, що античні автори надали їм спільну назву тавроскіфів.

Ця модель виявилася надзвичайно стійкою. Упродовж тисячоліть у Степу кочівники змінювали кочівників — від кіммерійців (ІХ ст. до н. е.) аж до ногайців (ХІХ ст. н. е.), на Морі еллінів заступили візантійці (VI ст.), Кримські гори заселили готи й алани (ІІІ–ІV ст.), а в Лісі весь цей час прадавнє місцеве населення творило власні осілі культури. Іноді на перехресті цих світів виникали у буквальному сенсі фронтирні політії — наприклад, «країна Ойум», вона ж «держава Германаріха» (у ній разом мешкало германське, балто-слов’янське та іранське населення).

Поява Русі ускладнила й без того непросту структуру Мультифронтиру («Русь» — це назва вождівства, пізніше — державності, а також географічного простору, що вони обіймали. У широкому сенсі — це вся територія, підконтрольна київським князям, у вузькому — землі Середнього Подніпров’я. Натомість «русь» — ім’я етносоціальної спільноти на основі скандинавських вихідців, що склалася на східноєвропейському фронтирі і шляхом завоювань утворила Русь. Утім, уже з межі Х–ХІ ст. підвладні київському князю «люди роуські» протиставляються «заморським» варягам).

Удаючись до певного спрощення можна сказати, що сама Русь була «дитям Мультифронтиру» — контактної зони русі, візантійців і хозарів. Пізніше прийняття християнства консолідувало одні східноєвропейські спільноти, але поглибило розколи між іншими. Перетворення Русі на повноцінну (хоч і ранню) державність означало виникнення ментального фронтиру між візантійськими та європейськими впливами. А в пізню добу «конфедерації» руських князівств із половецькими ордами настільки переплелися, що годі було провести чітку межу між цими спільнотами. І шлюби укладалися, й альянси утворювалися з огляду на поточну ситуацію безвідносно до «лісового» чи «степового» походження. Так само церковний розкол 1054 р. не став на заваді інтенсивним родинним зв’язкам Рюриковичей із європейськими династіями.

Монгольський час не так розколов Русь, як закріпив уже наявні розлами. Західні й північні князівства рухалися у бік зближення з латинською Європою (підвищення ролі боярства, почате ще до монголів, коронація Данила), східні інтегрувалися в євразійський авторитарний простір Каракорума та Сарая. Навіть православ’я в регіоні згодом зазнало такої диференціації (два, а то і три київські митрополити одночасно в різних політіях). Тож після цього слід говорити не про єдину зону Лісу, а радше про західний (литовський/європейський) та східний (московський/євразійський) Ліси, у яких виникли протилежні за своїм устроєм держави.

У Ранній Новий час український Мультифронтир виглядав так: один Великий фронтир пролягав між Європою та Південним Сходом (Лісом і Степом, християнством та ісламом тощо), другий — між Європою та Північним Сходом (західним Лісом і східним Лісом, західним і східним християнством, силою права і правом сили тощо), третій — між Лісом зі Степом і Морем у Північному Причорномор’ї, де православних візантійців змінили католики — венеційці й генуезці (ХІІІ ст.), а тих — мусульмани турки-османи (1475 р.), а кримські татари здійснювали власний транзит від степового світу до середземноморського («від юрт до палацу-саду»). Крім того, свій фронтир простягався між московськими землями і Великим Степом. І глибина взаємопроникнення на ньому була такою, що саму появу Росії євразійці ХХ ст. трактували як «заміну ординського хана московським царем із перенесенням ханської ставки до Москви».

Не дивно, що у самому серці Мультифронтиру виникла найпотужніша фронтирна спільнота Західної Євразії — українське козацтво (дещо «східного» вигляду, але із «західними» цінностями). І саме від позиції українського «народу-війська» залежали геополітичні комбінації у Східній Європі впродовж трьох століть. Доти, доки козацтво віддано билося за Річ Посполиту, та залишалася найсильнішою державою регіону, раз у раз завдаючи поразок шведам, росіянам і туркам. Однак перехід частини козаків на бік царів призвів до піднесення Москви і перетворення Росії на європейського гегемона.

Кінець XVIII і чи не все ХІХ ст. були часом активного «закриття» фронтирів централізованими бюрократизованими імперіями, передовсім Російською. Першими впали політичні і правові фронтири: знищення козацтва й поневолення Криму, розділи Речі Посполитої та витіснення османів за Прут, закріпачення селян, скасування місцевих прав (Литовських статутів, Магдебурзького права) і запровадження загальноросійського законодавства. За допомогою російських поміщиків та іноземних колоністів був майже освоєний з економічної точки зору степ — уніфікований для товарного зерновиробництва. Зрештою почалася активна русифікація культури і наступ російської версії православ’я.

Однак, з іншого боку, на той самий час припадають і польські повстання, і «похід у Таврію за волею»; починається індустріалізація, що перетворює Донбас на осередок нового соціально-економічного фронтиру; зберігається «межа осілості» для євреїв, і починається розквіт штетлів, нарешті, в інтелектуально-духовній борні російських чиновників із польською аристократією отримує свій шанс українська інтелігенція. Баланс на внутрішньому малоросійсько-українському ментальному фронтирі визначав долю всього українського національного руху. Австрійська влада в Галичині, хоч також рухалася в напрямку уніфікації, але менш ефективно,— дозволила, зокрема, зберегти греко-католицьку (фронтирну) церкву. Під час Першої світової війни Росія спробувала «закрити» залишки фронтирів (окупація і спроба русифікації Галичини та Буковини), але безуспішно.

Українська революція, міжвоєнний час та, почасти, Друга світова стали добою відродження Мультифронтиру в різних конфігураціях — примхливе мереживо фронтів, кордонів, соціально-економічних устроїв та релігійних ареалів перебувало в постійному русі від 1917 до 1945–1955 року.

Під час революції українці створили кілька республік та «республік» (і ще намір створити власну задекларували кримські татари), що були уражені всіма вадами фронтирних держав: схід не завжди розумів захід, столиця — регіони, а місто — село. Абсолютно мультифронтирним був феномен «отаманщини», особливо — Махновії. Але й російські ліві не відставали — сама наявність цілого грона «радянських республік» на українських теренах свідчила про відчутну різницю між фронтиром (Україною) та гартлендом (Радянською Росією). Українізація і татаризація 1920-х рр. теж свідчили про намагання більшовиків підлаштуватися під мультифронтирну ситуацію: контакти і конфлікти між українським селом і зросійщеним містом, українською культурою і російським великодержавним шовінізмом, інтернаціонал-більшовиками і націонал-комуністами. Колективізація і нова хвиля індустріалізації та урбанізації тільки посилили напруження на внутрішньому соціально-економічному фронтирі.

По інший бік західного фронтиру опинилися українці в Польщі, Чехословаччині та Румунії. І влади цих країн у різний спосіб давали собі раду із цим викликом: відповідно амбівалентний, демократичний та репресивний. Але найболючішим виявилося «закриття» українського фронтиру за східним кордоном УРСР: на Кубані та Далекому Сході.

Під час Другої світової війни відбулося максимальне розширення Мультифронтиру як «вшир» (у суто географічному сенсі), так і «вглиб» (лісові масиви як аналог Дикого Поля, партизанський рух й УПА як типово фронтирні спільноти).

А от Голокост, масові радянські депортації і перемога комуністів над нацистами, а потім над українськими повстанцями мали одним із наслідків зникнення будь-яких Великих фронтирів узагалі. Залишився хіба лише російсько-український етнічний, що внаслідок русифікації розширився до максимуму. Між 1945–1955 і 1991 рр. Україна вперше за всю свою історію не була прифронтирною територією, а перетворилася на радянський гінтерланд. Великий фронтир змістився на захід — до східноєвропейських «народних республік».

1991 рік приніс завершення радянської уніфікації, але й не відродив Мультифронтир у повноті. До 2014 р. Україна була єдиною з політичної, правової та (відносно) економічної точки зору, а етнічний російсько-український фронтир у Криму, на Донбасі та в мегаполісах Півдня і Сходу почав стискатися та й узагалі швидко би зник, якби не діяльність певних політичних сил. Дещо складнішою була ситуація на півострові після повернення кримських татар із депортації, але й вона мала шанс на досить швидке розв’язання.

Головним східноєвропейським фронтиром залишався ментальний, що проходив і крізь Україну (із відділенням держави від церкви на початку ХХ ст. його релігійна складова втратила практичне значення, зате набула важливості ціннісна). Однак, як видно з результатів виборів, він повільно, але неухильно пересувався із заходу на схід — усе більше людей віддавали голоси за європейське майбутнє, а не радянське минуле. Із плином часу наша держава мала мирно подолати всі негативні наслідки фронтиризації, зберігши всі позитивні.

Російська агресія 2014-го та, особливо, 2022 р. перезапустила цей процес, укотре довівши, що Україна — це фронтир. Точніше — Мультифронтир.

Частина ІІ
ЗАХІД, СХІД ТА УКРАЇНА В УКРАЇНСЬКІЙ НАУКОВІЙ ДУМЦІ ХХ СТОЛІТТЯ

Загальні основи української історії [фрагменти]

‹…›

Україна була визначним тереном культурної боротьби. Вже самі физичні умови краю — поділ його на полоси: лісову, лугову і степову, з яких довгий час тілько перша надавалася під осіле життє — містили в собі жерело безупинної боротьби культури з варварством. Се останнє, займаючи середину краю, довгий час переважало культурні сили, які ішли з північного заходу і з полудня, доки полуднева не лягла цілком в руїнах, оставляючи першій весь тягар боротьби.

Отся північно-західна культурна область обнимала первісно тілько малий простір краю, який означений висше як найстарша сцена політичного розвитку України. Вона лежала осторонь історичних осередків культурного світа, зокрема українське море не могло бути використане для культурного розвитку, тому що його відтинали орди кочовиків, з яких тілько Хозари причинилися подекуди до культурного поступу, сполучаючи східних Словян із західно-азийськими культурними краями, одначе зруйнуваннє Хозарії Русю зірвало й сей міст. З таких самих причин навіть грецькі осади над Чорним морем не віддали українській земли такої прислуги, якої в инших обставинах можна було б сподіватися.

Приняттє християнства з Царгороду, майже одночасно з розвалом Хозарії й опануваннєм лугів та степів турецькими номадами, рішило про дальший культурний розвиток України, одначе й сей вплив византийсько-сирийського християнства був підтятий у самих починах. Наперед нова культура ішла на Україну не в ориґинальній византийській формі, лише у болгарській переробці. До того в тім самім часі, по упадку Хозарії, турецькі номади ще більше залили луги і степи й перервали сю звязь. Від коли ж Угорщина приняла християнство з Риму, була Україна майже відрізана від постійної стичности з Балканом. А Византія ніколи не виявляла інтересу в тім, щоби покласти кінець чорноморським номадам, противно користувалася ними радо для ослаблення сусідів. Ще менше можна було сього сподіватися опісля, коли по упадку Царгороду панами Чорного моря стали магометанські Турки. Як хто й не думав би про культурну вартість византийсько-сирийської церкви, годі заперечити, що поневоленнє її Османами було катастрофою для руської церкви й тих народів, які до неї належали.

Культурний вплив Риму через західну і середню Европу був у X в. у нас ще дуже невеликий, в кождім разі слабший як вплив Византії. Від XI в. він кріпшав щораз більше, одначе приналежність України до византийської церкви поклала таку тяжку перепону західним впливам, що вони заходили до нас тілько в дуже обмеженій скількости і формі аж до кінця XVI в. лише у тих сферах, що були поза церквою, себто матеріяльній (техника, оселі, будівлі, одяги і т. п.), менше в політичній, а найменше в духовій области. Сей факт, побіч згаданого висше упадку східної церкви, був жерелом культурної відсталости українського народу до самих новіших часів та причиною, що України майже не діткнули такі животворні думки й ідеї, як боротьба папства з цісарством, хрестоносні походи, відродженнє, реформація, які таке важне займають місце в історії римської Европи у сфері її ідейного і громадського життя. Натомість ніде не було тілько боротьби за зверхні культурні форми: обряд, календар, азбуку, слова — як саме у вірних східної церкви.

Не диво отже, що на межах, де стикалися оба типи християнської культури, східний постійно тратив терен і людей, однаково чи у церковній чи національній сфері життя. Се приводило до масового винародовлення висших станів і до виїмкового становища консервативного селянства в національно-культурнім життю українського народу, який дуже рано стратив власну державну охорону. В таких обставинах життя мусіло йти до витворювання посереднього культурного типу. Релігійна основа задля нього знайшлася вже у XIII в., а се церковна унія. Боротьба із-за неї грає дуже визначну ролю в історії нашого культурного життя, яке у загальнім висліді розвивається по середній линії між Заходом і Сходом.

‹…›

Оглядаючи історію України від її початків, можемо легко доглянути три провідні ідеї в її розвитку. Вони діють одночасно від найдавніших часів, одначе не з однаковою енергією у всіх моментах; раз перемагає один напрям, та знов инший. Перша ідея випливає з відвічного контрасту між культурно-лісовою і степово-луговою полосою нашої землі й має на меті з одного боку охорону від степових хижаків, із другого здобуваннє землі. Вона прослідковується однаково, коли культурне життє обмежалося на сам тілько чорноморський беріг й коли осередок культурної енергії був на північнім заході. Боротьба зі степом переходить ріжні фази. До XIV в. вона, загалом беручи, дефензивна, опісля переважає офензива, у XVIII в. закінчується вона перемогою над степом. Історична трагедія України в сьому, що сей великий перелам в історії східної Европи доконався вже після упадку державної самостійности України. У сій драматичній боротьбі бачимо два методи: воєнний і колонізаційний; перший був переважно уживаний в часах державного життя і виявив повну безуспішність своїх змагань, що тілько підпертий масовою колонизацією рішив остаточно довговікову боротьбу в користь культурного життя. В низовім козацтві маємо перехідний метод в отсій боротьбі.

Друга ідея української історії випливає із політично-культурної суперечности Заходу і Сходу, якого підкладом церковні окремішности католицтва і православя; на них побудовані окремі культурні типи, західний — латинський, і східний — византийський, із окремими зверхніми формами (азбука, календар і т. ін.). Політичний вислів сього контрасту маємо в національній боротьбі між народністю польською й українською. Боротьба сих двох народів виповняє цілі доби української історії, зокрема після упадку державного життя. Довговікова приналежність України до польської держави помагала, щоправда, відокремленню й індивидуалізації українського народу від инших східно-словянських племен, та, з другого боку, боротьба із польсько-католицькою ассимилацією розбуджувала і скріпляла культурні спільности зі Сходом. Синтеза в сім змаганню супротивних течій виявилася у витворенню окремого національно-культурного і політичного характеру Українців, який сполучає в собі поодинокі прикмети обох основних типів в одну орґаничну цілість.

В основі третьої історичної ідеї України лежить політично-господарський контраст Півночи і Полудня, скріплений окремішністю расовою і культурною. Ся суперечність слідна від найдавніших часів, одначе до національної самосвідомости прийшла вона найпізніше з усіх, бо що тілько у XIX в., після переходу більшості українських земель під пануваннє Московщини. Так пізно — тому що вона лагодилася чималим засобом обєднюючих сил, найбільше церковної орґанізації. Бо злука з Московщиною викликала противні течії, як було у Польщі. Політичне обєднаннє вело за собою й національно-культурне, натомість боротьба з сим останнім пособляла остаточному відокремленню від Московщини і зруйнуванню т. зв. загально-руського національного типу.

Степ, Польща, Московщина — оте є трикутник історично-політичного розвитку України; та вартість його не тілько історична, а й сучасна та ще мабуть на довшу мету у будущині. Тілько що характер першого доволі змінений: Українцям полишається уже лише велике завданнє мирної ассимилації тих елементів, що в ріжних часах встигли в більшій або меншій мірі здобути свою пайку на українських землях.

Томашівський С. Українська історія. Львів, 1919. С. 8–12

Політично-географічне значіння границь на Україні

Вже сама назва «Україна» — межова земля, пограниччя — вказує, що наша батьківщина має багато до діла з границями. Сама вже ця назва так чудово згідна з природою й історією країни, що дуже тяжко прийшлося б видумати більш підходячу назву, як ця, що прийнялася й утерлася протягом історії!

Україна лежить на межах Европи й Азії, європейської полоси складкових гір і східно-европейської плити. Геоморфологічно й кліматично є Україна так само виразною граничною країною, туди переходять також важні ростинно- і звіринно-географічні межі. Тут стикаються між собою раси, культурні круги, народи. Україна — це не тільки гранична країна, це також країна границь.

Натомість дотично політичних границь у вузькому розумінні справа представляється інакше. Політичні границі мали на Україні завсіди непостійний і неготовий характер. І його вони досі задержали. Україна не має ані на своїх межах, ані у свойому нутрі ні приблизно такої скількости ліній, що надавали б на політичні границі, як Середня чи Західна Европа. На широких теренах України проходило протягом її історії декілька довільно протягнених ліній яко «політичні границі». Ось і вся! Навіть довоєнні кордони Австрії й Росії, що ділили Україну поверх сотню років, хоч уявляли собою «наукові границі», були цілком довільно потягнені й не мали ніяких органічних основ.

Розглянемо в першу чергу етнографічні межі суцільної української території. Вже перший погляд на них доказує, що вони в нинішніх своїх обрисах — це продукт неготовости українського народнього організму. Український народ ще не цілком вріс у свої границі, процес зростення землі з народом не зміг ще обхопити цілого простору України. Виразні признаки старих, упостійнених границь мають етнографічні межі України тільки на Закарпатті, в Галичині, на Буковині, Холмщині і на Підляшшю. Ці частини українських меж — це продукт довгих історичних взаємин. Вони є від довгих часів упостійнені. Тільки при польській границі наступило за 500 років незначне пересунення етнографічної межі на некористь України.

У противенстві до цього етнографічні межі України в Бесарабії, на Курщині, Вороніжчині й Донщині, на Підкавказзі й над Каспієм повстали недавно, мають дуже замотаний шлях, численні енкляви й екскляви. Їхня молодість і неготовість зраджуються вже на перший погляд. Для всякого, що не знає історії Східної Европи, ці межі, обняті роєм українських етнографічних острівців, могли б виглядати наче продукти корчення, таяння української суцільної території. Тим часом це саме продукти експанзії українського живла на просторах, що по кількасотлітньому запустінню були наново заселені цим живлом.

Що дотичить вартости границь, то, без всякого сумніву, південна границя, себто побережжя Чорного й Озівського моря, є найвартніша поміж усіми границями України. Вона вповні відповідає всім вимогам граничного заборола, з одної, легкої лучби — з другої сторони. Так само карпатська границя мусить бути вважана доброю, бо гранична смуга обіймає тут оба склони й обі обноги верховинського хребта. В певній мірі заслугує на таку ж саму ціну й кавказька границя з огляду на трудну проходимість головного хребта. Крім цього, творять поліські болота границю, добру з погляду військової географії. Всі інші границі суцільної української території — це лінії, тільки місцями зазначені то плоскими вододілами, то легко проходимими річками серед широких рівнин Східної Европи.

Граничні лінії, які потягнулись протягом минулого тисячоліття по території України історичним життям, являються ще куди менше вартними як найгірші серед її нинішніх етнографічних границь. При розгляданню цих історичних границь треба собі уявити, що в часах низшого ступіня цивілізації могли сповняти охоронну функцію деякі такі границі, які при нінішньому розвиткові лучбової й воєнної техніки ніяк не можуть цього доказати. В давніх часах оцінювано границі, як звісно, головно з огляду на їх здібність давати захист землі. Захистом уважались гори, ліси, болота, степи, взагалі широкі смуги безлюдної землі. Гори творили межу давньої України супроти Угорщини, великі ліси — супроти Польщі й Московщини, великі болота супроти Білоруси й Литви. На півдні творило границю Чорне море, та тільки на короткий час. Дуже швидко відперли кочівники Українську державу від моря. Тепер повинні були степи давати граничну охорону Україні. Степи, одначе, уявляють собою тільки тоді певну вартість як границя для хліборобського народу, коли поза ними живе другий також осілий хліборобський народ. Супроти кочових народів не могли степи сповняти охоронної функції — навпаки, вони були для них щонайкращими воротами. Політична степова границя давньої України, хоч завсіди укріплювана валами, замками й городами, була дуже нетривка. Вона хиталася з десятьліття на десятьліття так сильно, що даремне шукати рівні цьому процесови в цілій історії всіх часів і всіх народів. Можна сміло твердити, що саме ця довга, незахоронена степова границя принесла старій Українській державі загибель.

Держави, котрі запанували на руїнах старої княжої України, опинилися щодо границь ще в гіршому положенні, як вона. Добра природна границя на півдні — Чорне море — була для Польщі й Литви de facto недостижима. Тільки раз у XV столітті досягла Литовська держава на дуже короткий час і тільки номінально берегів Чорного моря. Тим способом лишались як південно-східна границя тільки степи: для польсько-литовських армій майже непроходимі, для татарів вигідний шлях для їхніх набігів. Тільки для татарів була степова полоса доброю природною границею, для Польсько-Литовської держави — якнайгіршою. Давня Українська держава робила бодай великі зусилля (Х–ХІІІ століття), щоб свою степову границю добре захистити штукою. Будовано довгі укріплені лінії в роді римського limes’y, добре уфортифіковано всі граничні міста, поставлено багато кріпких замків, зорганізовано граничну сторожу. Військова сила була все на поготівлі й не була знов така нікчемна, коли над Калкою могла три дні боротися проти полчищ Джінгісхана. Литовсько-Польська держава занедбала укріплення границь майже цілком, її воєнної сили не можна було сливе ніколи вивести на час у бій. До того ж вона була така слаба, що не могла і мріяти про знищення навіть такої слабої орди, як Кримська,— цеї нікчемної карикатури армій Джінгісхана. Тому-то степова границя стала невдовзі найбільше загроженою границею також Польсько-Литовської держави. Тільки що черенні області цеї держави були задалекі від степів, а могутність татарів уже замала, щоби знищити також і Польсько-Литовську державу. Тільки Україна мусіла страшенно терпіти від кримців.

Татари подбали зі своєї сторони, щоб гранична степова полоса добувала для них щораз більшу вартість. Вони систематично вилюднювали її, збільшували область степів через випалювання лісових островів і розширяли її межі далеко в глибину лугової полоси України. Татарські спустошення звели вкінці степову границю України до найпервіснішого розвиткового стану, в котрім гранична пустара стає предметом використовування з боку обосторонньої граничної людности.

Також усі інші границі Польсько-Литовської держави на Україні не мали ніде й ніколи іншого значіння, як теоретичне. Часова східна границя (в нинішній Чернигівщині й Полтавщині) була наслідком татарських набігів так само ілюзорична, як південна границя. Крім цього, була вся країна по обох боках середнього Дніпра від XVI століття територією козаччини, підданою Польщі тільки номінально. З тої самої причини лежала також східна границя Польщі в останньому столітті її істнування тільки теоретично над Дніпром. Дещо більше практичне значіння мали границі автономної Гетьманщини, але й їм хибували потрібні природні основи. Щойно Російська держава XVIII століття починає вести свідому своїх цілей граничну політику, хоронить свої межі на Україні укріпленими лініями, посуває їх у побідних війнах із Туреччиною щораз дальше на південь, душить ними запорозьку козацьку республіку й досягає вкінці найлучшої природної границі — моря.

Межові лінії, що були потягнені крізь територію України наслідком поділів Польщі, заслугують як перші на назву «наукових границь». Однак усі вони носили виразні признаки тимчасовости й неготовости, були на загал лихі й трудні до оборони. Границя між Росією та Австрією на українській території не мала ніде характеру доброї природної границі. Одинокі тяжче проходимі ділянки її були: короткий кусень Дністрового яру між Онутом та Окопами і ряд багнистих ставів на верхів’ях Збруча, впрочім малої, легко проходимої річки. Крім цього, були границі австрійської України й загалом цілком довільно викроєні, без зглядів на природні й етнографічні відносини.

Цілком те саме можна сказати також про внутрішні границі обох держав, які панували на Україні до війни й революції. Австрійський «коронний край» Галичина мав, напримір, так сконструйовані границі, що найважніша з морфологічних меж Европи — межа між тектонічно заколоченими просторами Західної Европи та плосковерствованими плитами й низами Східної Европи — проходила саме впоперек Галичини. Східна, українська Галичина належала морфологічно, гідрографічно, кліматично й фітогеографічно до Східної Европи, Західна, польська «Галичина» — до Середньої Европи. Не тільки, отже, етнічні відносини ділили Галичину на дві части, але й природописно-географічні. Мимо того, лучив цей край як адміністраційна одиниця два ворожі народи. Границі другого коронного краю, Буковини, так само штучно сконструйовані, лучили знов в одній політично-географічній одиниці розбіжні інтереси українців і румунів. Границі королівства Угорського в обсягові української території були, щоправда, позірно обусловлені природними відносинами. Та Угорщина була (так само, впрочім, як і Галичина) адміністративною одиницею на середньо-европейські відносини дивно завеликою. Крім цього, межі автономних комітатів були так сконструйовані, що не узгляднювали природних відносин і приневолювали ріжні народности до сварливого співжиття.

Така конструкція внутрішніх границь приневолювала австрійсько-угорських українців до безперестанної боротьби за національне існування. Ця боротьба скріпляла, щоправда, національне почуття та ослаблювала сили народу, відвертаючи його від культурної праці.

Ще гірше було з внутрішніми політичними границями на так званій російській Україні. Народня українська територія порізана була тут на шість адміністраційних просторів і 22 губернії. Не лічимо сюди губерній з українськими колоніями.

Границі всіх тих адміністраційних одиниць були так дивно сконструйовані, що ніяка з них (може, з виїмком західної межі Холмщини) не мала якої-небудь фізично-географічної вартости. Те саме можна сказати про часами дійсно безглузді межі «уїздів».

З цього короткого розгляду границь на Україні бачимо, без ніякого сумніву й дуже наглядно, що всі вони загалом і кожна зосібна можуть бути тільки переходові, щоб не сказати хвилеві. Бо ані український народ не вріс ще в свої границі (доказує це постійне пересування східної й південної границі), ані не зробила це ніяка з держав, що володіли Україною. Росія бажала достигнути карпатської границі не тільки для того, щоби здушити український рух у галицькому ніби Піємонті! Так само й Австрія думала про поправлення своїх границь на сході й півночі, а не про «визволення» України!

Гранична політика молодої Української держави була теж щонайменше дивна. Не хочу вдаватись тут у «злободневні» дискусії, та мушу завважити, що дотеперішні уряди Української держави показали цілковиту відсутність простого зрозуміння ваги граничних питань. Усі меморіяли, ноти, переговори, договори, роблені на ріжні сторони, доказують одно: нехтовання природних і етнографічних точок погляду при всякому визначуванні так внішних, як і внутрішніх границь України.

Рудницький С. Українська справа зі становища політичної ґеоґрафії. Львів, 1921. С. 52–62

Схід і Захід: історично-політичний нарис [фрагменти]

‹…›

У повній згоді з генезою й історичними перипетіями українського племені стоїть культурний розвиток України. Споконвіку ділилася сучасна Україна на дві полоси: північно-західну — лісову, і південно-східну — степову, з середною перехідною смугою — луговою. Приблизна границя ліса і степу іде зі сходу на захід попід Київ і лише на межі Волині і Поділля повертає на південь до Дністра. Довгі віки вона розділяла осілу людність слов’янську від степових кочовиків азійського роду і тим самим була культурною границею між сими двома суперечними типами. В безнастанній боротьбі сих культур хліборобський північний Захід, ся історична колиска українського племені, взяв верх над степовим кочовиком-розбишаком, здобув неорані степи і піддав їх культурі плуга. Український селянин, що на Херсонщині, Катеринославщині або Слобідщині сьогодні оре й засіває такий колись дикий степ, єсть нащадком волинського або галицького виходця. В довгій боротьбі хліборобського плуга і степового списа степ переважав не лише політично; він часто абсорбував приходця і переміняв його з осілого хлібороба в типового степовика (Запороже), та остаточно західний дух культури переміг східного противника.

Кілька літ після того, як над українською матірною землею укріпилася влада варяго-руського Києва, Русь стає дефінітивно христіанською, беручи учителів і форму нової віри з Царгороду. Наслідком сього границя між сферою культурних впливів римської церкви і сферою культурних впливів византійської церкви утривалилася на західній межі українського племени, там, де воно сусідувало з польським. Сей факт мав опісля далекосяглі наслідки. Він справди витворив в Европі два ріжні культурні типи, латинський і византійський, які стали головними символами европейського роз’єднання на Схід і Захід. Доля веліла, що українське плем’я, поставлене в самому осередку европейського континенту, увійшло з самого початку в орбіту культурних впливів Византії. Одначе тут треба мати на увазі, що церковний розлам між Римом і Византією прийшов аж геть пізніше, і на Руси відчувся що тілько під сам кінець ХІ в., а довершився ще пізніше, бо аж у ХІІІ в., відколи дійсно Рим і Византія стали синонімами двох окремих й обопільно неприязних культурних і політичних світів, Заходу і Сходу. Дальше треба тямити й те, що українські землі старої Руси, як, мабуть, ще перед охрещеням Володимира, стояли під впливом римської церкви (перший руський єпископ Адальберт), так і потім не раз схилялися в бік Риму, і всі спроби унії Риму з руською церквою починалися з українських земель, Галичини і Волині, поки не завершилися Берестейською унією (1596). Так витворився новий, посередний між Сходом і Заходом, церковно-культурний тип, посередний у тому, що форма мала бути східна, а зміст — західний, тип, що показав свою жизненність навіть у впливі на необ’єднану частину громадянства (Петро Могила й київська академія).

Той безпереривний нахил Українців до західної культури зустрічав очевидно і противну течію, що йшла не лише з Царгороду, від церковних сфер, а ще більше з правдивого Сходу, від політичних його сил: Татар і Турків, та за синтези всіх трьох чинників — від Москви. Зокрема треба підкреслити рішаючий вплив Татарщини на Русь, на факт дійсного відокремленя її від Заходу (до наїзду Моголів вся Русь, без огляду на церковні окремішности, була без сумніву інтегрантною частиною останньої Европи) і перетвореня її в Московське царство, так мало подібне до старої Руси. Подібно, що тілько опанування Царгороду Турками цілком убило розвоєву здатність східної церкви. В таких обставинах українська Русь, піддержуючи дальше контакт із Заходом, могла у відповідному моменті (за Петра В[еликого]) сповнити велику культурну місію на Сході. Коли те післанництво не богато принесло користей самим Українцям, то вина лежала в тогдішній політичній незрілости наших земляків.

Проти підношеня західного жерела української культури — маємо на думці українську надбудову над старою загально-руською культурою — міг би хто ставити суперечний на око факт, що нове літературне відродження України почалося властиве на Сході, на Задніпров’ю (Котляревський, Квітка), а не на Заході. Заміт не був би річево оправданий. Наперед тому, що перші лівобережні письменники не лише мали за собою всю українську історичну традицію, а й самі стояли безпосередно під впливом західноевропейських культурних течій. Далі, епохове значіння тих письменників оснувається передусім на впровадженю ними народної мови в літературу, а се мусіло найперше проявитися тілько в тій частині України, де лише народна розговірна мова відокремлювала українську стихію від сусідної і пануючої російської, а не, прим[іром], в західних землях, де для відокремленя від сусідної і пануючої стихії польської доволі було окремої азбуки або й обряду. Вкінці, дальший розвиток нової української літератури не лише обхопив й инші частини України, а й підпав ще більше під безпосередний вплив західної культури. Так само, як справа літературної мови, поясняється й історія нашої національної назви. І в сім напрямі також: нашій новій назві «Україна», витвореній над Дніпром, назві первісно чисто географічній, національно-політичний зміст надав головно український Захід.

‹…›

З поданого вгорі виходить, здається, досить ясно: хоч українська національна територія переважно лежить у східній половині европейського континенту, то сама українська нація, як племінна окремішність, як культурна й політична індивідуальність, походить із Заходу і являється витвором західних культурних впливів. Без того походженя і без тих впливів все існування української національности було б незрозуміле щодо своєї минувшини і проблематичне щодо своєї будущини. При сім ще одно певне: що процес твореня української національности ще не закінчений, що Українці, хотячи раз-на-все обезпечити свою національну індивідуальність і зрівнати її з иншими культурними націями, мусять здобути і присвоїти собі ще дуже богато необхідних передумов до того на всіх полях громадянського життя; що без того — всі національні зусилля були б Сизифовою працею, в остаточнім висліді — для нас самих і для світу шкідливою; що полупродукти і бастардні форми нежиттєздатні, нездібні до самоурядування (недержавні) і як такі мусять загибати або вічно служити иншим. Які саме цінности мусимо ще придбати до ранішого дорібку,— се довгий акафист, і тут не станемо читати його; про одно була вже мова на иншому місці, про инше буде ще. Натомість з усею силою і вагою накидається сьогодні принципове питання: по яким зразкам має йтися дальша необхідна праця — по зразкам Заходу чи по зразкам Сходу?

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

Замість післямови

Сергій Громенко

У післямовах зазвичай заведено підбивати загальні підсумки, але ми пройшли ще занадто короткий шлях, щоби це робити. Єдине, що можна стверджувати напевно,— концепція українського Мультифронтиру, «перехрестя погранич», дозволяє набагато точніше описати наше минуле, ніж будь-яка інша наявна схема історії України.

Визначальною особливістю української минувшини є унікальна концентрація на відносно невеликій території різноманітних історичних зон: «Лісу», «Степу», «Моря» й двох «Гір» (Кримських і Карпатських),— а також перехідних смуг між ними на кшталт «Лісостепу» чи «передгір’їв». У кожній із них розвивалися притаманні лише їм форми політично-правових, соціально-економічних і культурно-релігійних структур. На стиках, а іноді під воєнним тиском і всередині цих зон виникали фронтири та Великі фронтири. Сукупність кількох Великих фронтирів на одній території є Мультифронтиром — природним станом України щонайменше з неоліту і до сьогодні.

Мультифронтир — це виклик, що поставав перед усіма народами і державами на території сучасної України, і всі вони мали дати на нього відповідь. Комусь це вдавалося краще, комусь — гірше. Різноманіття цих відповідей, а також їхні взаємовпливи (так, без Кримського юрту не було б і Війська Запорозького у знайомому нам вигляді) обумовили багатовимірність історії України. Ну а українці, як це сьогодні очевидно, не просто дали найкращу відповідь на виклик Мультифронтиру, але і стали головними «спадкоємцями» всіх інших вдалих відповідей.

Дослідження феномена Мультифронтиру не лише дозволить глибше зрозуміти українське минуле, але й допоможе краще впоратися із проблемами сьогодення — зокрема, подолати постколоніальні комплекси народу-жертви, без(анти)державного народу тощо (негативний спадок фронтирності). З іншого боку, легше будуть зрозумілі феномени української волелюбності та інклюзивності культури України (позитивний спадок фронтирності). І додаткове пояснення отримає російсько-українське протистояння — як боротьби фронтирного суспільства проти імперських уніфікаторів, а також явище української діаспори, що поставала переважно на фронтирах.

Мультифронтир, попри коріння самого слова, є питомо українським феноменом, а не натягуванням модної заокеанської концепції на вітчизняні реалії. І нехай у сучасній історіографії лише період XV–XVIII ст. більш-менш системно розглядається з фронтирної точки зору, а для решти періодів це радше декларація намірів, моя віра в потенціал концепції Мультифронтиру безмежна. І навіть доба ХХ — початку ХХІ ст., хоч це і виглядає незвичним для більшості істориків, може й колись обов’язково буде написана із фронтирної перспективи.

Бо для України вивчення Мультфронтиру є пізнанням самої її сутності.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.