ПЕРЕДНЄ СЛОВО

Необхідна для дотримання конфіденційності зміна імен та певних деталей у цій книжці далася мені нелегко, оскільки все своє життя і кар’єру я прагнув точності. Але я завжди також прагнув полегшити страждання людей, і розумію, що такий підхід приховає особи жертв, тож жоден з їхніх родичів не муситиме знову пережити найгірші моменти свого життя. Тому справжні імена вказані лише в тих випадках, коли жертви були такими відомими, що їхні особистості неможливо приховати. В решті випадків я змінив певні деталі, щоб зберегти конфіденційність жертв, але найважливіші для історії факти відтворено без змін.

Нехай у словах твоїх завжди сяють правда та щирість.

Допускай лише те, що каже твій здоровий глузд,

І дослухайся тих, хто шукає твоєї дружби.

Якщо сумніваєшся, — не вимовляй,

А промовляючи — промовляй зі скромністю.

Проте цього замало — додай співчуття, розуміння, пізнання.

Лише самовпевнені і вперті франти

Повсякчас наполягають на своїй правоті.

Люби визнавати свої помилки

І щодня критикуй себе —

Та й цього замало, — поради твої хай будуть істинними:

Од солодкої брехні шкоди більше, чим од гіркої правди.

Навчай людей непомітно для них,

Речі, що їх не знають, представляй як забуті.

Правду не сприймуть без гарних манер:

Розум чемного шануватимуть більше.

Будь скнарою щодо порад, коли не просять:

Найгірша скупість — це скупість глузду.

Не дай самозакоханості здолати довіру,

Та на догоду галантності несправедливість не підтримай.

Гнів мудрих спричинити ніколи не бійся:

Навіть найліпшим, гідним похвали, є чим дорікнути.

Александр Поуп, «Проба про критику»

РОЗТИН 1

Попереду були хмари. Деякі з них нависали наді мною, немов засніжені гори, інші лежали над горизонтом, як довгоногі сплячі велетні. Я повернув штурвал так ніжно, що коли літак нахилився донизу і вліво, здавалося, що він слухається думок пілота, а не його рухів. Потім горизонт знову вирівнявся. Горизонт — не надто надійний друг пілота: він завжди поряд, мерехтить між небом та землею. Такий неприступний, такий недоторканий.

Внизу були пагорби Норт-Даунс*. Їх пологий рельєф дивним чином нагадував вигини людського тіла. Зараз вони були розрізані чіткими лініями автомагістралі, у цих глибоких порізах мчали машини, що блищали, немов маленькі рибки. Потім траса М4 зникла з поля зору. Землю змінила вода — річка зі складним мереживом приток.

Потім з’явилося місто з грубими розпеченими дорогами, підведеними блідими лініями сучасних будівель.

Я ковтнув повітря.

Місто здавалося розламаним.

Я кліпнув.

Невже землетрус?

Кольори міста були розмазані. Будівлі нагадували камінці на дні річки, що їх ви бачите крізь викривлену лупу течії.

Надзвичайні повітряні потоки?

Навряд. Місто коливалося у резонанс із чимось всередині мене, чимось схожим на нудоту. Проте зловіснішим.

Я моргнув сильніше і стиснув штурвал літака, ніби цього відчуття можна було позбутися, скоригувавши висоту або напрямок польоту. Але воно (це відчуття) йшло з глибини мене з неймовірною силою, яка не давала мені вдихнути. Я завжди був приземленою логічною людиною і шукав такі самі пояснення речам, що існували навколо. Що я їв на сніданок? Тост? Доволі безпечний вибір, який, втім, не пояснював несподіваного нападу нудоти. Але якщо це не нудота, то що ж це за відчуття? Його головною складовою було нестримне відчуття нещастя і… страху. Відчуття того, що от-от станеться щось жахливе. І навіть… ніби хотілося, щоб це врешті сталося якнайшвидше.

У голові засіла абсурдна ірраціональна думка — а що як мені вийти з літака?

Я боровся з цим відчуттям, примушував себе сидіти, дихати, керувати літаком, кліпати очима. Лишатися нормальним.

Потім я глянув на GPS. Пристрій показував назву міста: Гангерфорд**.

Старі будинки з червоної цегли у центрі міста. Гангерфорд. На околиці — суцільні сірі вулички та спортивні майданчики.

Я минув Гангерфорд, і його місце зайняв ліс Севернейк*** — величезна зелена подушка рослинності. Врешті зелень лісу принесла мені полегшення, ніби я був втомленим мандрівником, який відпочивав у затінку дерев. Якщо мій пульс і був зашвидким, то лише через згадку про недавній переляк. Але що ж зі мною сталося?

Мені вже за шістдесят. Я cудовий патологоанатом і виконав понад 20 тисяч розтинів. Але лише цей недавній досвід вперше за мою кар’єру викликав у мене підозру, що моя робота, яка познайомила мене зі смертю людського тіла від хвороби, його розкладанням, гниттям, наслідками злочинів, кривавої бійні, вибухів, поховання та жахливих масових катастроф, могла мати емоційні наслідки.

Давайте не будемо називати цей епізод панічною атакою. Але він шокував мене настільки, що я почав питати себе, чи не варто мені звернутися до психолога? Чи навіть до психіатра? І, що мене непокоїло найбільше, — чи хочу я піти з професії?

* Височина у південно-східній Англії, утворена крейдяними відкладеннями. — Тут і далі — прим. перекл., якщо не зазначено ін.

** Місто у графстві Беркшир, Англія.

*** Ліс площею 4 500 акрів у графстві Вілтшир. Єдиний ліс Великої Британії, що має статус приватної власності. Перші згадки про ліс відносять до 934 року н.е.

РОЗТИН 2

Події, які пізніше отримали назву бійні у Гангерфорді, стали моєю першою серйозною справою на посаді судового патологоанатома і сталися занадто рано — на самому початку моєї кар’єри. Я був молодий і сповнений ентузіазму. Професійне навчання тривало багато років. Це були роки вивчення дуже спеціалізованих дисциплін, набагато глибших за базову освіту з біології та патанатомії. Мушу зізнатися, що розглядання протягом довгого часу майже непомітних відмінностей на зрізах під мікроскопом викликало таку нудьгу, що я мало не здався. У багатьох випадках я шукав натхнення в кабінеті свого наставника доктора Руфуса Кромптона. Він дозволяв мені переглядати документи й фотографії зі справ, над якими він працював. У захопленні я засиджувався до пізнього вечора. І коли йшов з його кабінету, знову пам’ятав, навіщо мені це все.

Урешті я завершив навчання. І доволі швидко влаштувався на роботу в лікарню Ґая****, у відділення судової медицини під оруду чоловіка, який став найвідомішим патологоанатомом Великої Британії, — доктора Єна Веста.

У ті дні, наприкінці 1980-х, вважалося, що патологоанатом має бути таким собі альфа-самцем зі слабкістю до алкоголю та міцного слівця, посада якого прирівнюється до старших офіцерів поліції. Ті, хто виконує важливу роботу, на яку неспроможні інші, часто відчувають за собою право на власний екстравагантний стиль поведінки. Єн належав саме до таких людей. Він був харизматичним чоловіком, блискучим патологоанатомом і ніколи не боявся втерти носа адвокату. Полюбляв перехилити чарку, причаровувати жінок і розважити товариство в барі гарною байкою. Попри певну сором’язливість я вважав, що вмію спілкуватися з людьми, допоки не зрозумів, що граю роль незграбного молодшого брата при Єні. Він вражав публіку своїм розумом і дотепами в усіх пабах Лондона, а я стояв серед цієї публіки у його тіні, лише інколи наважуючись вставити кілька слів. Можливо, тому, що придумати влучну фразу мені вдавалося лише через кілька годин після розмови.

Єн очолював відділення, і був, звісно, великим цабе. Різня у Гангерфорді була великим потрясінням для всієї нації і особистою трагедією жителів того міста, особливо тих, чиї родини постраждали. За звичайних умов Єн, як бос, помчав би на цю подію. Але була середина серпня, він був у відпустці, тому коли подзвонили, до справи довелося братися мені.

Я вже їхав додому з роботи, коли почув сигнал свого пейджера. Зараз уже важко уявити собі життя без мобільних телефонів, але 1987 року єдине, що я отримав, — це сигнал пейджера, який означав, що маю передзвонити за найпершої нагоди. Я увімкнув радіо, щоб перевірити, чи не пов’язане це повідомлення з якимись гарячими новинами. Авжеж, саме так і було.

Повідомляли про страхітливі злочини озброєного нападника. Це було в такому маловідомому містечку у графстві Беркшир, що я раніше ніколи у ньому не був, та й не дуже часто чув про нього. Він здійснив серію вбивств і нападів. Перше вбивство сталося у лісі Севернейк, а далі вбивця пройшов кривавий шлях до центру Гангерфорда, тепер же він забарикадувався в будівлі школи. Поліція оточила будівлю, намагаючись переконати його здатися. Як сповіщали репортери, він убив близько десяти людей, але оскільки в місті було запроваджено щось на кшталт комендантської години, точну кількість жертв неможливо було вказати.

Я приїхав додому. Тоді ми жили в гарненькому будиночку у графстві Суррей. Щасливе подружнє життя, няня, двійко маленьких діточок, які граються в саду, — все це дуже контрастувало з будинками, де скоювалися злочини, у яких мені доводилося бувати по роботі. Того дня моєї дружини Джен не було вдома — вона була на навчанні.

Зайшов через головний вхід і одразу попрямував до телефону, одночасно прощаючись із нянею, яка вже йшла додому. По телефону мені сповістили найактуальнішу інформацію. Поліція і слідчі наполягали, щоб я їхав у Гангерфорд ще того ж вечора. Пообіцяв виїхати щойно повернеться дружина.

Поки готував дітям чай, слухав по радіо оперативну інформацію з Гангерфорда. Потім викупав дітей, почитав казочку та підіткнув їм ковдрочки.

— Солодких снів, — мовив їм. Я робив це що Божого дня.

Люблячим батьком, для якого діти — пріоритет, я був завжди. Та водночас я був і судовим експертом, якому кортіло скочити в машину й подивитися, що відбувається у найбільшій на той момент справі його професійного життя. Щойно Джен переступила поріг, судовий експерт у мені переміг. Я поцілував її на прощання й помчав до Гангерфорда.

Департамент карного розшуку проінструктував мене, що маю звернути з шосе М4 на 14-й розвилці й почекати на з’їзді на поліцейський ескорт. Поліцейська машина зупинилася поряд майже одразу, до мене повернулися два похмурі обличчя.

Вони не привіталися.

— Доктор Шеперд?

Я кивнув.

— Їдьте за нами.

Звичайно, всю дорогу я слухав радіо і вже знав, що бійня закінчилася смертю нападника. Ним був 27-річний Майкл Раян, який з невстановлених причин нишпорив Гангерфордом, озброєний двома напівавтоматичними рушницями і «Береттою». Зараз він був уже мертвий — або застрелився сам, або снайпер позбавив його цього клопоту. Репортерів не допускали до місць злочину, постраждалих доставили до лікарні, мешканці ховалися по домівках, залишивши місто поліції та мертвим.

Ми проїхали через загородження, я поволі їхав за поліцейською машиною моторошно спорожнілими вулицями міста. Останні довгі промені вечірнього літнього сонця пронизували це місто-привид, купаючи його в доброму, теплому світлі. Усі живі були в своїх домівках, їм не було жодного сенсу стирчати перед вікнами. На вулицях не було жодної машини, крім наших. Не гавкав жоден пес, жоден кіт не пробирався крізь квітник, не цвірінькнула жодна пташка.

Кружляючи околицями невеличкого містечка, ми проїхали повз червоний «Рено», що криво стояв вздовж узбіччя. Жіноче тіло перехилилося через кермо. Ми повернули в південну частину міста. Ліворуч горів будинок Раяна. Дорогу перекривав поліцейський автомобіль з нерухомим тілом офіцера. Від куль машина була наче решето. В цю машину врізалася синя «Тойота», водій якої також був мертвим.

Чоловік похилого віку лежав у калюжі крові біля воріт свого саду. Літня жінка лежала мертва на дорозі. Долілиць. З новин по радіо я розумів, що це, скоріш за все, мати Раяна. Вона лежала недалеко від свого будинку, який палав. Далі, на доріжці — чоловік із собачим повідком у руці. Неприродне поєднання у присмерку серпневого вечора тихих упорядкованих вуличок і випадкових убивств, коли жертв не обирають, а стріляють навмання, виглядало, правду кажучи, сюрреалістично. Нічого подібного у Великій Британії раніше не ставалося.

Ми зупинилися біля відділку поліції. Клацнули двері моєї машини, згодом машини поліцейських — і знову тиша накрила — ні, скоріше, почала душити — Гангерфорд. Багато років я не чув такої тиші, тиші, що настає за справжнім жахом. Зазвичай під час виїздів на випадки насильницької смерті буває шумно й метушливо — поліцейські у формі, коронери, експерти-криміналісти. Люди оформлюють папери, фотографують, телефонують, перекривають вхід. Але надзвичайна кількість подій того дня заморозила Гангерфорд до стану, який я можу порівняти лише з rigor mortis — трупним задубінням.

Поліцейський відділок більше нагадував житловий будинок: тут саме робився ремонт: на землі валялися шматки штукатурки, зі стін звисали дроти. Не пам’ятаю, як зі мною віталися. Певно, що ми ручкалися. Єдине, що пригадую — всі формальності відбувалися в цілковитій тиші.

Скоро повністю стемніло. Я їхав у поліцейській машині до будівлі школи, де забарикадувався, а потім застрелився Майкл Раян.

Ми дуже повільно їхали завмерлою вулицею, аж раптом натрапили на розбиту машину та її нерухомого водія. Я вийшов, щоб подивитися ближче. Cвітло мого ліхтарика охопило ноги, тіло, голову. Жодного сумніву щодо причини смерті — це було вогнепальне поранення в обличчя.

Ми зупинялися біля наступної автівки і біля багатьох інших. Кожного разу кулі потрапляли в різні частини тіла. В одних людей убивця стріляв один раз, а в інших — знову і знову.

Після того, як поліція заповнювала необхідні документи й вивозила тіла, автомобілі вантажили на евакуатори, що непомітно чекали неподалік. Я звернувся до офіцера, який мене підвозив. Мій голос розбив тишу, немов скло.

— Мені немає більше потреби дивитися на тіла на місці події. У тому, як вони загинули, немає ніякого сумніву, отже, я можу детальніше вивчити їх уже під час розтину.

— Усе ж необхідно, щоб ви глянули на Раяна, — попросив той.

Я кивнув.

Біля школи Джона О’Ґонта вже було багато поліції.

На першому поверсі мене коротко ввели у курс речей.

— Він казав, що в нього бомба. Ми ще не обшукали його, оскільки боїмося, що вона здетонує, якщо його поворухнути. Але нам треба, щоб ви оглянули його й засвідчили смерть. Просто на випадок, якщо він вибухне під час нашого обшуку. Добре?

— Гаразд.

— Але вам краще його не рухати, сер.

— Це точно.

— Хочете одягнути бронежилет?

Я відмовився. Бронежилет створений, щоб зупиняти кулі, і він мало допоможе під час вибуху з близької відстані. До того ж я не мав ані найменшого наміру рухати Раяна.

Ми піднялися на другий поверх. У ніс ударив запах гумового покриття, який завжди асоціювався у мене зі школою. Коли відкрили двері класу, я побачив парти. Деякі з них були розкидані, але решта стояла охайними рядами. На стінах були графіки й картини. Усе здавалося дуже нормальним. Окрім мертвого тіла в сидячому положенні біля дошки.

Вбивця був у зеленій куртці. Якби не рана в голові, могло здатися, що він зібрався на полювання. Його права рука лежала на стегні. У ній була затиснута «Беретта».

Коли я попрямував до нього, поліцейські тихенько повиходили з класу. Я почув, як позад мене зачинилися двері. З-за дверей зі шкільної радіостанції пролунало повідомлення — «Починаємо».

Я був сам на сам із найбільшим масовим убивцею Великої Британії. І, можливо, з бомбою. У професію мене заманили книжки генія судової медицини Кіта Сімпсона. Але в жодній з них не було нічого схожого на мою ситуацію.

Все навкруги відчувалося дуже гостро. Тихі перешіптування за дверима. Світло від дугових ламп знадвору, що проникало крізь вікна й кидало перехресні темні тіні на стелю. Тонкий промінь світла від мого ліхтарика. Звичний для класу запах крейди та поту, що дивно поєднувався із запахом крові. Я пройшов через клас до тіла в його центрі. Біля нього став навколішки, щоб роздивитися уважніше. Пістолет, із якого сьогодні вже було вбито забагато людей, був спрямований просто на мене.

Майкл Раян застрелився у праву скроню. Куля пройшла крізь голову і вийшла через другу скроню. Я помітив її пізніше, коли вже виходив з приміщення, — вона застрягла у корковій дошці для оголошень, що висіла на протилежній стіні класу.

Коротко розповів поліцейським про свої висновки. Прихованих дротів не було. Причиною смерті було вогнепальне поранення у праву скроню, що доволі типово для суїциду.

Це похмуре і сповнене смерті місце я залишив з полегшенням і тепер гнав автострадою. Проте здавалося, що тиша Гангерфорду просочилася в машину і їхала поряд зі мною великим і небажаним пасажиром. Раптом усе побачене сьогодні переповнило мене. Вся надмірність цієї страхітливої події. Весь її жах. Я зупинився на узбіччі й вимкнув фари. Сидів у темній машині, а мимо мчали інші авто. Я не бачив їх, не усвідомлював.

Поліцейську машину, яка зупинилася позаду моєї, я помітив лише коли почув стукіт у вікно.

— Вибачте, сер, з вами все гаразд?

Пояснив, хто я і звідки їду. Офіцер кивав, пильно вдивляючись у мене і вочевидь оцінюючи, чи варто мені вірити.

— Мені потрібно лише кілька хвилин, — сказав я, — і поїду далі.

Поліцейські знають, як важко переключитися з роботи на домашні справи. Він знову кивнув і повернувся до свої машини. Безперечно, він перевірив мою розповідь. Минуло кілька спокійних хвилин, і я відчув, що Гангерфорд полишив мої думки, тож можу їхати додому. Я посигналив, помахав рукою поліцейському і доєднався до бурхливого потоку автостради. Поліцейська машина виїхала одразу за мною і якийсь час супроводжувала мене, допоки не звернула. Далі я їхав на самоті.

Вдома діти вже спали, а Джен дивилася телевізор у вітальні.

— Я знаю, де ти був, — сказала вона. — Це було дуже жахливо?

Так, це була правда. Але я спромігся лише знизати плечима. Повернувся спиною, щоб дружина не бачила мого обличчя. Хотілося примусити замовкнути ведучих новин і репортерів, які навперебій обговорювали події у Гангерфорді з якимось ажіотажем і навіть захопленням. Жертви Гангерфорда не викликали в мене ані захоплення, ані бажання квапитися. Це були чоловіки й жінки, яких було вбито під час того, як вони поспішали у своїх щоденних справах. Ці справи були для них терміновими і дуже важливими, допоки все різко не перервалося. Тепер для них не було нічого ні важливого, ані термінового.

Пізно вночі я ще був зайнятий — дзвонив і планував здійснити багато розтинів наступного дня. Поліція з моєю допомогою мала з’ясувати обставини кожної смерті, а з допомогою свідків — усіх дій Раяна. З’ясування обставин смерті — це дуже важливо. Це багато значить для всіх, кого ця смерть торкається, і для всього світу також. Ми, люди, маємо знати і про кожну окрему смерть, і про смерть взагалі.

Наступного ранку я здійснював рутинні розтини: алкоголіки, наркомани, померлі від інфаркту, — усі у Вестмінстерському морзі. Коли мої колеги розпитували мене про події у Гангерфорді, поліція перевозила останні тіла до моргу в Королівській лікарні графства Беркшир у Рідінґу. Я прибув туди о другій годині дня. Персонал привітав мене, а потім ми познайомилися, як тоді було заведено, за горнятком чаю. Випити перед здійсненням розтину цього гарячого завареного напою серед персоналу моргу вважалося водночас і правом, і обов’язком.

Двері розчахнулися, і до приміщення увірвалася Пем Дербі. Кімната сповнилася рухом. Пем була мініатюрною, але дуже серйозною секретаркою.

— Так от, — вигукнула Пем. Завжди схильна до командного тону, сьогодні вона була особливо налаштована головувати. Двоє нещасних асистентів пленталися позад неї з комп’ютером.

— Так, де тут розетка? — це було не прохання, це був наказ. Офісні комп’ютери переживали своє «дитинство» 1987, і вони були доволі великими «малюками». Наші, напевно, вилупилися з яйця динозавра, а потім Пем запхала їх в автофургон і привезла з лікарні Ґая сюди.

Вона побачила мене в зеленому фартусі та білих гумових капцях. Я саме мав почати зовнішній огляд тіл і налаштовував усе для виконання рентгену. Я був готовий до роботи.

— Ні, ні, ні, ти не можеш почати працювати, доки комп’ютер не прогріється, на це треба хвилин десять. Інакше мені буде важко за тобою встигати. Іди, зроби мені краще чаю, — знову скомандувала вона. Єн Вест, либонь, тішив себе примарною надією, що то він керує відділенням.

Коли комп’ютер і чайник врешті нагрілися, Пем сіла за клавіатуру.

— Не так багато сенсу в цьому безглузді. Всім і так ясно, що їх застрелили, — сказала вона холодно. Пем був добре відомий неспланований хаос випадків насильницької смерті. Саме тому вона, як і багато інших співробітників, полюбляла читати детективні романи з логічно побудованим сюжетом, де вбивці лишають чіткі сліди, а в кінці всі елементи головоломки складаються. Це має дуже мало спільного з купою версій, суперечливих фактів та інтерпретацій, що складають хаотичну картину реальних розслідувань.

Вона мала рацію — сьогодні на нас не чекали загадки. Але кожна з жертв була братом чи сестрою, матір’ю чи батьком, сином чи донькою, коханим чи коханою. Кожен з них мав особливе значення для своїх друзів та родини і кожен становив для мене загадку. Шість столів стояли один за одним до самого кінця прозекторської, на кожному другому столі лежало тіло. Порожні столи між ними були для упаковки і документування сотень зразків, які ми мали намір взяти.

Першим був Майкл Раян. Мабуть, для більшості родичів жертв було б неприємно дізнатися, що він перебуває в одному морзі зі своїми жертвами, не кажучи вже про одну прозекторську. Насправді всі просто хотіли, щоб він зник. Преса все ще самовдоволено натякає, що його тіло «вивезла» спеціальна авіаційна служба, незважаючи на прес-реліз поліції, який після мого візиту минулої доби підтвердив, що Раян скоїв самогубство. Тепер розтин мав знову підтвердити, що це був суїцид.

Посмертний розтин, що також зветься аутопсією, проводять у двох випадках. Його можуть проводити після смерті з природних причин, зазвичай у лікарні, незважаючи на те, що причина смерті відома, — для підтвердження діагнозу та вивчення ефективності лікування. У родини, яка зовсім недавно зазнала втрати, питали дозволу на розтин. Звісно, родичі могли відмовити. Але, на щастя, багато хто погоджувався. Їхнє рішення могло допомогти іншим пацієнтам, адже медики мали б змогу проаналізувати причини смерті й удосконалити лікування. Згода на розтин, як на мене, — дуже благородний вчинок.

Друга ситуація виникає, коли причина смерті невідома або є підозра, що смерть не природна. Такими випадками смерті займаються коронери. У всіх випадках смерті з неприродних, кримінальних або нез’ясованих причин тіла підлягають не просто розтину, а розтину, який проводиться судмедекспертом. Ця процедура полягає в повноцінному й дуже ретельному дослідженні тіла зcередини і ззовні. Після цього всі деталі фіксуються експертом у відповідному звіті.

Звіт має офіційно підтвердити особу померлого. Це складний і водночас дуже тривалий процес. Іноді ідентифікувати останки неможливо. Звіт також має дати пояснення, чому коронери чи поліція вимагають здійснити розтин. Він включає список усіх присутніх під час розтину. Також він містить докладну інформацію про всі виконані лабораторні дослідження.

Проте основна частина звіту описує власне те, що виявив судмедексперт. Зазвичай ми даємо певну інтерпретацію цим знахідкам і в кінці вказуємо причину смерті. Якщо розтин не допоміг встановити причину смерті, то так і пишемо, але в такому разі описуємо ймовірні причини смерті.

Незважаючи на всі роки навчання щодо мікро- та макроскопічних змін органів під час різних хвороб, часто найважливіша частина роботи — просто ретельно оглянути тіло перед собою. Під час детального зовнішнього огляду ми вимірюємо й записуємо розмір, розташування та форму кожної подряпини чи синця, а також вогнепальних і колото-різаних ран. Це може здатися надто легким порівняно з дослідженням внутрішніх органів, але часто зовнішній огляд виявляється найважливішою частиною розслідування у випадку насильницької смерті. Є спокуса поставитися до цього етапу як до формальності та здійснити його швидко і недбало. Потім, коли тіло спалять у крематорії, ми часто шкодуємо про скупість цих нотаток.

Майкл Раян був масовим убивцею. Він убив шістнадцятьох осіб, і поранив приблизно стільки ж. До цього у своїй кар’єрі я мав справу здебільшого з жертвами нещасних випадків, злочинів або просто невезіння. Я рідко бачив злочинців, і, звичайно, ніколи не бачив того, хто завдав стільки смертей і поранень. Чи мав я працювати з тілом Раяна так само шанобливо, як і з тілами його жертв?

Я знав, що мушу чинити саме так. Емоціям немає місця у прозекторській. Підозрюю, що однією з найважливіших навичок, яку я здобув, є відсутність моральної відрази, яка, на думку інших, є не тільки виправданою, а й необхідною. Тому я вигнав зі свого серця та розуму всі почуття до цього молодика й того, що він вчинив. Знав, що це дослідження вимагало так само багато уваги й турботи чи навіть більше, ніж інші.

Лише після ретельного й остаточного фізичного дослідження я міг би надати коронеру інформацію, необхідну для того, щоб він міг належним чином сформулювати обвинувальний висновок під час розслідування. Адже докази мають вирішальне значення для цього вердикту, щоб запобігти будь-яким можливим сумнівам чи неминучим історіям з розряду теорії змови.

Не вкладалося в голові, що стрункий юнак, який лежав голий на столі в прозекторській, тільки що вбив таку купу людей. Усі присутні — поліцейські, працівники моргу, навіть Пем, — дивилися на нього з подивом. Він виглядав таким же вразливим, як і жертви злочину, як будь-яка з його власних жертв.

Я продовжив роботу: треба було повністю оглянути його, зокрема, вхідний і вихідний отвори від кулі, далі належало розрізати тіло для внутрішнього обстеження і взяти зразки для токсикології. І, нарешті, простежити траєкторію кулі крізь мозок.

Коли почав працювати, запала тиша — цілковита, абсолютна. Жодних телефонних розмов, жодного доторку пальця до клавіатури, жодного стукоту. Ніяких киплячих чайників, ніякого чаювання. Просто тиша. Здалося, що стало навіть набагато прохолодніше. Коли я закінчив, тіло вивезли на каталці. Ніхто не хотів перебувати поряд із ним, цим дивним юнаком, який жив тихим життям разом з матір’ю, але плекав у собі одержимість вогнепальною зброєю, і лише Господь знає, з якими думками в голові.

Потім я почав працювати з тілами жертв Раяна і зрозумів, що це буде довгий, важкий та нервовий день. Морозильні камери відкривалися й закривалися з дзвінким звуком, ми закінчували один розтин і починали наступний. Окрім цього дзвону та мого голосу, що диктував інформацію Пем, у прозекторській не було жодного іншого звуку. Мені допомагала патологоанатом-стажер Джанет МакФерлейн. Пем друкувала під мою диктовку, а цілий натовп фотографів і поліцейських ходив за мною від столу до столу. Найстарший за званням писав нотатки, решта ж збирала зразки для доказів.

За моєю спиною працювали співробітники моргу, зашиваючи та миючи тіла, готуючи їх для того, щоб показати родичам.

Всі смерті були зрозумілі й спричинені вогнепальними пораненнями. Не було жодної жертви, яка б, приміром, побачила розлюченого Раяна зі зброєю й померла від серцевого нападу. Проте моєю роботою було знайти всі хвороби, які могли спричинити чи прискорити смерть. І знову ж таки, я мав ретельно задокументувати кожну рану, описати й проаналізувати її, прослідкувати траєкторію однієї чи кількох куль. Я проходив навколо кожного тіла, вказуючи фотографу, що зняти, вимірюючи рани, занотовуючи відхилення, «наспівуючи» цю «літургію» Пем. І врешті постала повна картина дня божевілля Раяна.

Загалом, у тих, кого Раян убив одним пострілом, він стріляв з відстані. Якщо ж він наближався до жертви, то стріляв багато разів.

Коли його мама, працівниця шкільної їдальні, почула від подруги про те, що відбувається, вона повернулася додому, щоб утихомирити сина. Подруга привезла її до південної частини міста. Вона піднімалася дорогою до їхнього дому, минаючи поранених та мертвих людей. Без страху вона підійшла до сина:

— Зупинися, Майкле!

Він глянув на неї і вистрілив їй у ногу з напівавтоматичної рушниці. Жінка впала на землю обличчям вниз. Я думаю, що цим пострілом він хотів лише покалічити її. Потім підійшов, став над нею і вбив двома пострілами у спину.

Ці два останні поранення мали типовий сажовий слід і опік навколо вхідних отворів, характерні для пострілів з короткої відстані, до 15 сантиметрів. Можливо, він просто не міг бачити її обличчя, коли вбивав. До її приходу він не відходив далеко від будинку. Я особисто сформулював версію, що смерть матері спровокувала його на безумства по всьому місту. Гадаю, це дало йому змогу вільно насолоджуватися надзвичайною владою, яку сила зброї давала над беззбройними.

Ця пекельна робота тривала кілька наступних днів. Я повільно рухався від тіла до тіла. Смерть для цих людей була несподіваним, насильницьким, завершенням мирного і, можливо, за інших умов щасливого й безтурботного життя. Кожного, хто був у морзі, це сильно зачепило, але ми не могли дозволити собі піддатися жаху чи навіть засмучуватися. У роботі патологоанатома немає місця шоку. Ми маємо шукати правду з клінічною відчуженістю. Заради служіння суспільству ми маємо поступитися деякими аспектами власної людяності. Я вірю в те, що частина моєї затамованої людяності потужно нагадала про себе, коли я пролітав над Гангерфордом майже через тридцять років.

Насправді, мені знадобився весь цей час, щоб визначити, що ця бійня дуже на мене вплинула. Тоді я жодним чином не визнавав, що відчуваю шок чи сум. Мої колеги, які були альфа-самцями чи намагалися ними бути, були для мене взірцем. Вони ніколи не виказували подібних почуттів, навіть думати про таке собі не дозволяли. Ні, для того, щоб зробити цю роботу, я мав пам’ятати професійну доброчесність судового патологоанатома професора Кіта Сімпсона, який надихнув мене в підлітковому віці продовжити навчання. Чи писав він коли-небудь про шок і жах? Ніколи.

Коли Єн повернувся з відпустки, він жодного разу не спитав мене про Гангерфорд, не запропонував поради, взагалі жодним словом не обмовився про цю подію. Очевидно, що він злився на мене через те, що я взяв на себе таку гучну справу, доки він був у відпустці (хоча в мої обов’язки входило виконання його обов’язків, коли він перебував у відпустці). Чи міг я відкликати його з відпустки? Можливо. І він би, безперечно, вийшов на роботу задля такої справи. Ми обидва знали, що справа такого масштабу мала б бути його — він мав справу з багатьма терактами та випадками стрілянини ірландської республіканської армії, та й взагалі балістика була його спеціалізацією.

Зовні здавалося, що він переживає свій гнів холоднокровно, але від колег просочувалися чутки, мовляв, найдурнішою частиною безумства Раяна Єн вважає те, що той зробив це під час його, Єна, відпустки. І між собою ми також говорили — ніби мало було попередньої дурні, — буцімто Єн вважав Раяна ідіотом через те, що той наклав на себе руки й позбавив шанованого доктора Веста можливості блискучого виступу в суді.

Гангерфорд ще довго стояв між нами, але не було сумнівів, що моя позиція в лікарні Ґая, та й загалом у Великій Британії, після цієї справи дуже змінилася. З недоумкуватого «молодшого брата» і обожнювача Єна я по праву став відомим судмедекспертом.

**** Лікарня Національної служби охорони здоров’я в центральному Лондоні. Заснована 1721 року Томасом Ґаєм.

РОЗТИН 3

Про свій дивний емоційний флешбек подій 1987 року в Гангерфорді я легко забув: зв’язавшись з диспетчером, скерував літак на приземлення і безпечно завершив свій політ. Літаком «Сессна 172»***** я володію разом з приблизно 20 людьми із Ліверпуля. Моє захоплення (і водночас дивна забаганка, адже потягом від дверей до дверей зазвичай виходить швидше) — це літати на зустрічі чи розтини в інші міста Великої Британії та Ірландії так часто, як можу.

Літак підстрибнув під час посадки й покотився вздовж посадкової смуги на трав’янистому маленькому аеродромі, залитому сонцем. Я вирулив до місця стоянки й вимкнув двигун. Вийшов зі своєї «Сессни» й побачив колег, які чекали на мене. Почувався добре, тож коли ми від’їхали, спало на думку, чи я бува собі не надумав, ніби зі мною щось там трапилося. Чи не було у кабіні замало кисню? Та навряд, бо висота була лише близько 900 метрів. У будь-якому разі я був упевнений, що скоріш за все, моя реакція не була такою бурхливою, як мені пам’яталося. Це точно не було панічною атакою.

Коли летів назад, мінливі погодні умови вимагали від пілота великої концентрації, тож я майже не згадував про Гангерфорд. Окрім того, що не треба про нього думати. Тоді я вперше зрозумів, що професійне бажання пілота вижити, яке потужно витісняє всі інші думки, почуття та страхи, є однією з причин, чому я так люблю керувати літаком.

Нарешті я був удома. Хмари розвіялися, відкривши чисте небо, був тихий літній вечір. Я зробив собі склянку віскі з содовою й сів на веранді, щоб насолодитися останніми променями сонця.

І раптом перламутровий літній захід сонця й тиша, що його супроводжувала, нагадали мені про… Гангерфорд. Знову. Моє серце забилося частіше. Я відчув легке запаморочення — але ж я не зробив ще жодного ковтка. І знову я повільно йшов мовчазними вулицями маленького містечка, а навколо в калюжах крові лежали тіла — на газонах, у машинах, вздовж тротуару. Відчуття жаху зародилося в моїх грудях і почало стискати їх все міцніше.

Щоб заспокоїтися, я почав глибоко дихати. Нагадав собі, що тепер знаю, що відбувається. Що власний розум грає зі мною в ігри. Певно що. І що я зможу знову здобути контроль над ним. Певно що.

Подихав глибоко ще трохи. Заплющив очі. Я мав це переламати. Розкришити, як кригу в стиснутих пальцях.

Поступово моє тіло розслабилося. Я розтиснув кулак. Дихання стало глибшим. Нетвердою рукою я підніс склянку до вуст. Так, усе знову було під контролем.

Коли допив віскі, уже мав відповіді на ті два питання, які ставив собі вранці у літаку. Ні, звісно, мені не треба до психолога, і тим більше до психіатра. Сама ідея вже здавалася абсурдною. І немає жодної причини йти з судової експертизи. Що б зі мною не відбувалося, це скоро мине і все буде добре. Точно буде.

Через кілька місяців, восени 2015 року, скоординовані терористичні атаки в Парижі — у барах, ресторанах, на стадіоні та на концерті — забрали життя 130 людей і завдали поранень сотням інших. Я саме був на виклику, коли почув цю новину по радіо. Крім голосу репортера, чутно було виття сирен, що супроводжує кожну надзвичайну ситуацію, й шоковані голоси, хоч розібрати не можна було ані слова. Звукова гама жаху. Я мусив зупинити машину.

Сидячи на стоянці поряд з нашим будинком я заплющив очі. Але вони продовжували бачити, а вуха — чути. Проблискові маячки швидких. Поліцейські огородження. Ряди прозекторських столів під яскравими лампами моргу, а на них — фрагменти людських тіл. Крики. Звуки поліцейських рацій. Крики поранених. Переді мною — тіла. Запах смерті у моїх ніздрях. Рука, нога, дитина. Розкидані кишки молодої жінки, яка недавно танцювала в клубі. Чоловіки в костюмах і при краватках, але без ніг. Офісні працівники, жіночки, що розносять чай, студенти, пенсіонери. Усі понівечені.

Я не знав, яка з катастроф мені ввижалася зараз — терористична атака на Балі, вибухи в Лондоні 7 липня******, залізнична аварія у Клепгемі, затоплення пароплава «Маркіза», трагедія 11 вересня у Нью-Йорку, бійня у Вайтгевені… чи всі вони разом.

Чекав на узбіччі, поки не минув той напад, який дуже знесилював. Коли він минув, я поїхав. Почувався дуже переляканим і жалюгідним. Запах людського розпаду, здавалося, відчувався в машині ще кілька хвилин. Я глибоко подихав. Запах зник.

Я їхав далі. Був шокований, але контролював себе.

Врешті, можливо, варто все-таки обговорити це з фахівцем. Може, зі священиком? З кимось, чиєю роботою є приймати людські слабості й додавати нужденним сил.

Мимовільно я похитав головою. Та звісно ж ні. Події у Парижі були жахливими, але мене не кликали на допомогу, мене це не стосувалося. Я мав глибоке розуміння смерті і не боявся її. Через новини з Парижа несподівано розійшовся шов спогадів, але ця рана знову затяглася. Я просто співчував своїм французьким колегам, уявляючи довгу ніч роботи, що була у них попереду.

Я їхав своєю дорогою. До моргу, до звичної роботи. Зі мною все буде добре.

***** «Сессна 172 Скайхок» — легкий літак американського виробництва. Наймасовіша модель в історії авіації.

****** 2005 року.

РОЗТИН 4

Змалечку в мене були особливі стосунки зі смертю, водночас інтимно близькі й відчужені. Я виріс у затишному будинку неподалік Лондона. Мій батько був бухгалтером у місцевій державній установі. Вони з мамою переїхали з півночі Англії, шукаючи на півдні кращої долі. Вони не нажили багатства, але жили непогано: ті, хто любить усе категоризувати, назвали б нас нижнім середнім класом. Моя сестра старша за мене на десять років, а брат на п’ять. В родині я був загальним улюбленцем, і лише одна деталь відрізняла нас від інших сімей. У нашої мами була хвороба серця, яка невпинно забирала її життя.

У дитинстві вона перенесла ревматичну лихоманку, і одним із ускладнень цього захворювання стало те, що її мітральний клапан зазнавав усе більшого ушкодження. Я знаю це тепер. Тоді ж я знав, що вона задихалася від найменшого фізичного навантаження і хотіла присісти частіше, ніж інші мами.

Старша сестра, Гелен, розповідала мені, що раніше мама була веселою, сповненою життя жінкою, яка, сміючись, за кожної нагоди тягнула мого сором’язливого батька, що впирався, на танцювальний майданчик. Молодою жінкою, яка вирушила зі своїм чоловіком у подорож на велосипедному тандемі напередодні війни. Яка завжди була центром уваги та душею кожної вечірки.

Я любив сидіти у вітальні й слухати розповіді сестри про нашу маму. У ті дні стіни були голі, але килими компенсували це складністю візерунків. У кутку стояв маленький чорно-білий телевізор. Коли телевізор вимикали, в центрі екрана ще кілька хвилин у темряві блимала біла точка. Також у нас була радіола (громіздкий пристрій, що поєднував у собі програвач і радіо), її передня частина була вкрита сіткою, з якої лунала переважно легка класична музика, яка в середнього класу вважалася сприятливою для всебічного розвитку.

Електричний камін тепло відсвічував, втім, світла давав більше, ніж тепла. Можливо, крісла були надто затерті, але їх завбачливо вкрили покривалами. Історії про веселу й енергійну жінку, які я чув на килимі у вітальні, підбадьорювали мене. Але, здавалося, вони не мали нічого спільного з моєю мамою, яка більшість часу чахла у ліжку в спальні нагорі або в лікарні.

Її клали у лікарню часто й надовго, принаймні так мені здавалось у дитинстві. Тоді мене відправляли на «канікули» — на узбережжя до бабусі у Літем-Сент-Еннз або до тітки у Стокпорті. Лише згодом я зрозумів, що ці подорожі були не стільки для того, щоб я відпочив на морі або провів час з двоюрідним братом, а щоб мама мала час перенести операцію й одужати після неї.

Вдома зі мною вона дуже намагалася бути нормальною. Вона піднімалася рано-вранці й турботливо допомагала мені зібратися до школи (у ті часи навіть молодші школярі ходили до школи самостійно). Одного дня я повернувся до дому по скрипку, яку забув, і побачив маму знову в ліжку. Лише тоді я зрозумів, що вона падала без сил кожного разу, як за мною зачинялися двері. Моє відкриття стало шоком для мене, а також для мами. Боюся, що я був такий наляканий, що навіть почав сваритися на неї. Я хотів, щоб вона одужала і знову стала мамою, про яку мені всі розповідали. Але навіть тоді я міг бачити, що вона згасає на моїх очах.

Одного грудневого дня я повернувся зі школи і побачив, що мами немає вдома. Вона була в лікарні — зараз я знаю, що це була Королівська лікарня Бромптона. Вона потребувала більше досліджень і більше відпочинку в ліжку. Їй було сорок сім.

Мене привезли на зустріч з нею на Різдво. Мої спогади про цей візит викривлені пам’яттю про всі наступні візити до різних лікарень впродовж моєї кар’єри. Я закопуюсь у власну пам’ять шар за шаром, і досягаю Різдва 1961 року, але те, що я бачу, розпадається на багато фрагментів просто перед моїми очима. Я згадую лише невеликі епізоди — спалахами.

Я знав, що дев’ятирічним дітям загалом не були раді у лікарняних палатах. Мені суворо наказали поводитися чемно. Наповненого цим знанням, мене вели довгими коридорами з високими стелями, у яких кожен звук віддавав луною. Повз нас проминали заклопотані медсестри у гарній накрохмаленій формі. По обидва боки коридору були просторі палати. Всюди пахло хлоркою. Через далеко розташовані вікна надходило жовтаве світло нудного лондонського дня. Потім ми з батьком повернули до палати. На підлозі був паркет. Довгий ряд ліжок, всі білі, чекали наступних пацієнтів. У моїй пам’яті всі вони були пустими. Окрім одного. У ньому була моя мама. У пам’яті залишилось, що вона була єдиною пацієнткою у палаті того Різдва.

Я хотів би пам’ятати, як вона привіталася зі мною, як вона дивилася на мене. Можливо, вона обійняла мене і тримала мене за руку. Думаю, це було саме так. Я, мабуть, заліз на її ліжко і показав їй іграшки, які мені подарували на Різдво. Може, я розпакував кілька подарунків разом з нею. Думаю, що це було саме так. Сподіваюся.

Кілька тижнів по тому, холодного січневого ранку, я встав рано, як зазвичай, і вийшов з кімнати, у якій спали ми з братом Робертом, щоб перейти до батьківської спальні і вмоститися в ліжку поряд з батьком. Я робив так щоранку. Але сьогодні щось було не так. Постіль була холодна й неторкана. У ліжку цієї ночі не спали.

Я піднявся сходами нагору. Горіло світло. Увімкнене світло в домі рано вранці. І голоси. Не ті нормальні голоси, якими говорять удень — це були нічні приглушені голоси, у них бриніли нотки тривоги, які я не розпізнав. Я повернувся до свого ліжка й ліг. В очікуванні. У хвилюванні. Щось сталося, і рано чи пізно мені це пояснять.

Нарешті, зайшов батько.

Нас налякало й шокувало те, що він плакав. Ми витріщилися на нього. Роберт кліпав очима, бо тільки-но прокинувся.

Батько сказав: «Ваша мама була надзвичайною жінкою».

Для мене, дев’ятирічного, це було занадто тонко. Роберт пояснив мені важливість минулого часу, те, що про маму тепер треба казати в минулому часі. Бо вона померла.

Згодом мені розповіли, що попереднього вечора батько з сестрою поїхали провідати її, як зазвичай, до Королівської лікарні Бромптона. Вона почувалася недобре, але їй не ставало гірше. Вони побажали їй доброї ночі і вже зібралися йти, коли медсестра відкликала їх убік — «Чи розумієте ви, яка хвора ця пацієнтка? Боюся, що місіс Шеперд не переживе цю ніч».

Ця новина шокувала, оскільки про те, що мама може померти, ніхто не думав. Якщо навіть батько про це й замислювався чи його попереджали про це лікарі, він переконував себе, що це ніколи не станеться. Її привезли до лікарні, щоб їй стало ліпше. Родина навідувала її. Ось так усе мало відбуватися. Ніхто не вірив, що це має скінчитися.

Насправді у неї було захворювання серця у термінальній стадії. На фоні серцевої недостатності розвинулася бронхопневмонія, хвороба, яку часто називають «другом стариганів», оскільки вона часто позбавляє знесиленого пацієнта від страждань. Вона не змогла перенести пневмонію, незважаючи на вже наявні на той час антибіотики. Якби ж то пеніцилін існував у її дитинстві і запобіг ушкодженню серця від ревматичної лихоманки…

Через багато років, коли я був студентом-медиком, батько похмуро дістав з якоїсь вочевидь спеціальної шухляди звіт щодо посмертного розтину матері і попросив мене пояснити його. Я пояснив йому, що її організм у відповідь на ревматичну лихоманку в дитинстві викидав у кров речовини, які вбили бактерію-збудника. Але ці речовини шкодили не лише збудникам лихоманки, а й власним тканинам організму — у цьому випадку, доволі типово, мітральному клапану серця. Цей клапан, що контролює потік крові через лівий бік серця, був так укритий шрамами, що затвердів і наполовину закрився. Кожного разу, коли мама потрапляла до лікарні, їй робили операцію на відкритому серці. При цьому хірург буквально проштовхував палець через клапан, щоб трохи звільнити його стулки. У результаті вони відкривалися краще, і циркуляція крові між лівим передсердям і лівим шлуночком відновлювалася. Або принаймні покращувалася. На певний час.

Ось чому кожного разу вона опинялась у лікарні геть виснаженою, а поверталася знову бадьорою. Але поліпшення кожного разу було все меншим.

Ці операції на відкритому серці були інноваційними на свій час, справжнім авангардом медицини, але вони не могли принести перемогу у війні проти знищення організмом власного серця. Через десять років, коли я вступив до медичної школи, технології лікування були вже розвиненими. Тоді мама могла б отримати новий синтетичний клапан і прожити ще багато років активного життя.

Нічого з цього на час смерті мами я не знав. Як не знав і того, що маю відчувати. Всі дивилися на мене зі сльозами в очах і чогось очікували, але чого саме? Я пішов до свого друга Джона, який жив по сусідству. Була субота і вся родина була вдома. Його мати зустріла мене тепло зі сльозами на очах. Разом із Джоном ми дивилися мультфільми по телевізору. Навіть коли у мультфільмі було щось смішне, я розумів, що не маю сміятися.

Невдовзі все повторилося, коли я повернувся зі школи й побачив, що дім повний родичів та квітів. Потім я здогадався, що то був похорон — нікому не спало на думку, що я маю піти. Коли я проходив повз, всі дивилися на мене з жалем. Чого вони чекали від мене? Що мав робити? Що казати? Я нічого не відчував. Можливо, десь глибоко всередині я ще не розумів самого концепту смерті. Моя мама так часто зникала до того, але завжди поверталася. Можливо, незважаючи ні на що, я все ж очікував, що вона знову повернеться.

Коли я згадую раннє дитинство, свою маму, то розумію, що мало її пам’ятаю і нічого до неї не відчуваю. Чи це викликане її частими госпіталізаціями і дивним відчуттям відсутності, навіть коли вона була вдома? Як так сталося, що я добре пам’ятаю з тих часів своїх бабусь, брата, сестру, батька, тітку… але на місці матері пустота? І я боюся, вона завжди там буде.

Після її смерті сталася найдивніша річ. Мій батько змінився. Я думаю, він проаналізував, що ми втратили, і намагався стати нам одночасно і матір’ю, і батьком. Він перестав бути закритим і відчуженим і перетворився на дуже люблячого чоловіка. Моя сестра дуже допомагала, хоча коли мама померла, їй було лише 19 років і вона вже поїхала з дому, щоб здобути професію вчителя у коледжі. Батько припускав, що вона може повернутися додому, щоб доглядати за мною і братом, але вона була мудрішою і не зробила цього, втім вона лишалася люблячою і найтурботливішою зі старших сестер, навіть коли вийшла заміж кілька років по тому.

Мій батько порався по дому, купував усе необхідне, готував їжу і працював повний робочий день у ті часи, коли татусів-одинаків було небагато, та культура споживання була такою недорозвиненою, що магазини зачинялися одночасно з кінцем робочого дня. Але батько був твердо впевнений у тому, що людина здатна на все, що забажає. Він замінив проводку у всьому домі, пофарбував кухню, ремонтував автомобіль і вчився куховарити (змушений визнати, що з нестабільними результатами). Він так вибудував власне життя, що міг дослухатися до наших потреб, і це включало його щойно відкриту здатність приймати й дарувати велику любов. Я згадую ті часи й дуже захоплююся батьком.

На маленькій чорно-білій світлині на колінах у тата лежить скручене клубочком високе довгоноге хлопча — вочевидь, це я. Ми обоє спимо. Така картинка дуже незвична для свого часу. У післявоєнний час чоловіки, виховані батьками вікторіанської епохи, просто не знали, як показати синам таку любов і доброту.

Він зробив усе, щоб у мене було гарне дитинство. Я охоче ходив до школи, склав іспити для одинадцятирічних*******, любив плавати, займався у місцевому клубі для дітей та молоді, співав у хорі й мав багато друзів. Батько одного з цих друзів був терапевтом. Коли нам було десь по 13 років, мій друг «позичив» у батька медичну книжку з полиці й приніс до школи, щоб усіх нас полякати. Це була «Судова медицина Сімпсона» (третє видання) професора Кіта Сімпсона. Книжка в обкладинці червоного кольору була маленька й пошарпана і не обіцяла багато. Але всередині була купа зображень мерців. У більшості випадків це були тіла загиблих не своєю смертю. Задушених, повішених, убитих струмом, ножем, кулею… жодного виду насильницької смерті не оминув своєю увагою професор Сімпсон. Він бачив усе. У книжці була фотографія папоротеподібного сліду на шкірі, який може лишити удар блискавки, фотографія внутрішньої частини черепа хлопчика, якого вдарили по голові цеглою, і дивовижна галерея вхідних і вихідних ран від кулі, а також фотографії тіл на різних стадіях розкладу.

На той час, звісно, я вже був аж надто знайомий з концептом смерті. Я особисто пережив багато її наслідків, але нічого не знав про фізичне представлення смерті. Моя мама померла у лікарні далеко від мене, і звісно, ніхто не вважав за доречне показати мені її тіло. Навіть найменш професійний психолог міг би дійти висновку, що потреба дослідити фізичне представлення смерті зумовила мій надзвичайний інтерес до того примірника «Судової медицини Сімпсона». Це був більш ніж інтерес — справжнє захоплення. Це пішло далі, ніж нестримна цікавість, і набагато далі, ніж прагнення інших хлопців бути наляканими.

Я позичив цю книжку і вивчав її годинами. Я читав і перечитував текст і роздивлявся супутні зображення. Вони були безумовно важкими для сприйняття, у ті часи не дуже дбали про почуття родичів загиблих, тому обличчя не закривали.

Можливо, я хотів роздивитися цю жахливу річ, найгіршу з тих, що можуть статися, — смерть — відчуженим клінічним аналітичним поглядом великого Сімпсона. Можливо, Сімпсон допоміг мені впоратися з тим, з чим було неможливо впоратися. Або мене просто вразило поєднання медичного знання і детективної роботи.

Я замислився про те, щоб вивчати медицину. Досліджувати патології було цікаво, але судова експертиза все ж була чимось більшим, ніж медична галузь. Я розумів, що на відміну від лікарняних патологоанатомів, у судмедекспертів є пацієнти, але, на відміну від інших лікарів, усі їхні пацієнти мертві. І звісно, їх не можна порівняти з терапевтом, який кожного дня зустрічає цілу чергу сопливих пацієнтів.

Я знав, що судмедекспертів викликають на будь-яку підозрілу смерть у будь-який час дня чи ночі, і часто на справжнє місце злочину — скоєння вбивства. Його роботою (а у ті часи це завжди був лише «він») було здійснити повний медичний аналіз тіла, аби допомогти поліції розкрити злочин. Це міг бути випадок, коли мертва людина лежала, загинувши від вогнепальних поранень, і за Сімпсоном, судмедексперт мав би не лише оглянути місце злочину й рани загиблого, а й перевірити, чи не схована десь поблизу зброя. Він мав задати собі чотири запитання:

1. Чи можливо було завдати цих поранень цією зброєю?

2. З якої відстані зроблено постріл?

3. З якого напрямку?

4. Чи можливо, що поранення нанесене самим загиблим?

Якщо вірити професору Кіту Сімпсону, цю роботу належить виконати впродовж одного дня. Прагнучи дізнатися більше, я прочитав про нього все, що міг знайти, і був захоплений тим, як він поспішав на місце злочину, а в ті часи — часто паровою тягою — і там використовував свої медичні знання, щоб допомогти детективам реконструювати події, що призвели до насильницької смерті, розгадати складні загадки, виправдати невинних, наводити докази в суді і притягати злочинця до відповідальності.

Після цього я ясно побачив своє майбутнє. Я прагнув стати наступним професором Кітом Сімпсоном.

******* Іспит, який складають по закінченні початкової школи учні в Англії та Північній Ірландії.

РОЗТИН 5

Я знаходився у величезному підвалі лікарні, облицьованому білими плитками, у Блумсбері. Над головою горіли яскраві лампи. Переді мною, вкрите простирадлом, з неясними обрисами, лежало перше мертве тіло, яке мені довелося побачити в житті.

Усі студенти-медики університетського коледжу Лондона вивчали анатомію. Першокурсників було близько 70-ти, і ми вже знали, що означає «анатомія» — розтини. У школі на біології я препарував катрана. І щура. А зараз ми збиралися препарувати людське тіло.

Я спустився сходами і відчув запах формаліну, вже знайомий зі шкільної біологічної лабораторії. Ми пройшли через приміщення, повз приблизно 40 столів, де у той час студенти старших курсів проводили розтини. Ми обережно йшли своїм шляхом, усвідомлюючи, що під тими простирадлами — тіла людей. Коли я випадково зачепив одне простирадло, воно сповзло з кута столу й оголило величезну волохату лапу горили. Ха-ха, та це препарат для курсу порівняльної анатомії. Я нервово розсміявся. Ми всі нервово розсміялися — всі були надто напружені.

Для багатьох людей те, що ми збиралися зробити, було страшним або огидним. Але моя тривога була іншого ґатунку. Я досі прагнув стати судмедекспертом, як професор Кіт Сімпсон, але бачив мертві тіла лише на ілюстраціях у підручниках. Як я відреагую на мій перший труп? Знав: якщо мене знудить, я знепритомнію, зблідну чи навіть просто здригнуся (а кілька душ із цих 70-ти вже були за крок від того, щоб зробити це все одночасно), тоді кар’єра, яку я собі обрав як сродну працю, завершилася б ще до її початку.

Ми зібралися навколо столів, по чотири за кожним. На нас були нові, ще хрусткі, білі халати. Ці тіла лишалися з нами впродовж усього 18-місячного курсу анатомії, допоки ми не дізнавалися про них з фізичного боку більше, ніж ці люди за життя знали про себе самі. Але як про особистостей ми дізналися про них не більше, ніж незнайомець в автобусі, перед очима якого промайне чиєсь обличчя чи почується голос.

Коли ми чекали викладача, то всі намагалися кожен у свій спосіб приховати емоції. Але обриси бездиханного людського тіла під простирадлом, які неможливо було переплутати ні з чим іншим, змінили нашу групову динаміку. Було багато бравади. Хтось жартував, хтось вважав за потрібне голосно реготати з тих жартів. Люди зустрічалися поглядами й пильно дивилися в очі одне одному. Пролунало кілька запрошень на побачення. Приміщення пульсувало інтенсивними особистими стосунками під цим новим і незвичним тиском.

Лектор почав говорити, ми уважно стояли біля «своїх» тіл. Його слухали у глибокій-глибокій тиші. Яскраве світло відбивалося від облицювальних плиток, від білих халатів, від блискучих скальпелів, від наших напружених витягнутих облич.

Простирадла прибрали, і ми побачили їх. Мертвих. Сірих, спокійних, німих, сліпих. Деякі студенти підняли очі на викладача. Інші витріщалися на оголене тіло перед ними чи на пусте обличчя мерця.

На нашому столі лежав чоловік похилого віку. Його очі й уста була закриті, щоки впалі, плоть під підборіддям була м’якою, руки по боках, надутий живіт, коліна деформовані артритом, ноги розведені. Вразливий і неуразливий одночасно. Людина і вже ні.

Нам розповіли, коли померли люди, яким належали ці тіла. У випадку моєї групи — за цілий рік до того. Цей чоловік благородно заповів свої посмертні останки медичній науці, і очевидно, нас, студентів-жовторотиків, було визнано дотичними до науки. Тіло забальзамували дуже швидко після смерті й зберігали у формаліні до поміщення на цей стіл. Минув якийсь час, перш ніж я зрозумів, що цей специфічний сірий колір викликаний саме ін’єкціями формаліну, а не смертю як такою.

Нам не сказали ані імен наших піддослідних, ані іншої персональної інформації, можливо, щоб дещо їх дегуманізувати. Я знав «Судову медицину Сімпсона» чи не напам’ять і глибоко в душі сподівався знайти бодай малесеньке вогнепальне поранення, але нам пояснили, що всі смерті сталися з природних причин, і нашим завданням не є визначити причину смерті — хоча ми можемо на неї натрапити — це було базове знайомство з тілом людини, з тим, як воно функціонує. Ми мали побачити для себе, як м’яз кріпиться до кістки, відкрити нервові волокна, оглянути оболонку навколо нирки та судини навколо серця.

Ми відкрили посібники: «Посібник з анатомії людини» Ейткена, Козі, Джозефа і Янга, том 1, розділ 1 — «Тулуб та верхні кінцівки». Викладач пояснив, що ми почнемо з розрізу просто посередині грудей. У групі повисла тиша, коли він запитав, хто першим візьме скальпель. Хто першим уперше зробить розріз людської плоті?

Це був я, ось хто. Це було для мене велике випробування. Мав знати, чи здатен я на це.

Я дивився в обличчя мерця — пусте свідчення довгої відсутності його власника. Що він бачив? Про що він знав? Він був часткою нашого світу, але за рік по його смерті світ змінився й продовжив існувати, а він — ні. Я подивився на його груди. Шкіра на них була геть не схожа на мою. Вона була м’якою, але гумовою на дотик.

Я взяв скальпель. Я вже мав справу зі скальпелем у середній школі, але цей був важчий. Скільки сили треба прикласти, що прорізати людську плоть? Всі у групі дивилися на мене. І мовчали.

Рука піднесла скальпель до грудей. Я подивився на руку і усвідомив, що вона належить мені. Всі в групі нахилилися, щоб краще бачити. Я натиснув на скальпель. Нічого не відбулося. Натиснув сильніше, і шкіра піддалася. Я зробив розріз. Повільно протягнув лезо нижче, м’яко натискаючи. Плоть рівно розходилася під лезом, я намагався провести рівну лінію від яремної ямки до кінця мечеподібного відростка. Ми мали розкрити цей розріз, як книгу, і читати людське тіло! Я хотів заглибитися як тільки можливо, тієї ж миті, й подивитися, що там.

Мене так переповнили почуття, що я забув про викладача, про інших студентів, про запах формаліну. Коли викладач заговорив знову, я з подивом підняв на нього очі. Навколо нас була метушня. Біля іншого столу дівчина втратила свідомість, і її оточили турботливі одногрупники. Далі у самому кінці просторої зали двері з шумом зачинилися — хтось швидко вибіг. Ще кілька студентів рушили до дверей. Один з них був моїм другом, який потім не повернувся ані до курсу анатомії, ані до вивчення медицини взагалі. Але серед нас, тих хто лишився, виник новий рівень інтимності. Розсікаючи мертве тіло, ми разом зростали як професіонали. Ми ставали членами невеликої групи, на кшталт секти, племені. Ми пройшли ініціацію. Дебют зі скальпелем підтвердив мою велику надію — моє місце було тут.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.