Анотація

Будь-який досвід завжди унікальний, та коли мова твору наближається до ступеня неординарності Великого Досвіду, якщо автору пощастить увійти в справді відсторонений стан, то написаний текст міститиме ті зерна істини, які дають книжці шанс пережити свій час. Протягом чи не всього 2022 року письменниця Євгенія Кононенко дуже коротко, іноді кількома словами, фіксувала події свого приватного життя й війни в Україні. Бо 24 лютого і місяць по тому лишалася в Києві, поки наприкінці березня не зважилася із невиліковно хворою донькою полишити рідний дім. Страшно лишатися, страшно їхати, запрошення з Франції. Так авторка врешті зупинилася у помешканні подруги-письменниці... І за кожної можливості писати професійний письменник мусить писати. Тоді якомога більше читачів мають змогу відчитати те, що іноді дуже важко ословити. Трагедії великої Історії та малого приватного життя переплітаються, надія й розпач зливаються між рядків, та хоча «Той Божевільний Рік» Євгенії Кононенко читається як роман, всі події й перипетії в цій історії справжні.

Усі права застережені. Жодну частину цього видання не можна перевидавати, перекладати, зберігати в пошукових системах або передавати в будь-якій формі та будь-яким засобом (електронним, механічним, фотокопіюванням або іншим) без попередньої письмової згоди на це ТОВ «Видавництво Анетти Антоненко».

ISBN 978-617-553-032-0

© Євгенія Кононенко, текст, 2023

© «Видавництво Анетти Антоненко», 2023

Євгенія Кононенко

Той Божевільний Рік

Пам’яті моєї дочки Ані

І нехай Бог береже усіх,

хто підтримує мене

в цей час на війну, передусім

Беллу Юзефович

Аріну Толленаре

Єлену Марінічеву

Олексія Лобова

Максима Стріху

Ольгу Кравченко

Маркіяна Перетятка

Марі-Франс Клер

* * *

עֵת לֶאֱהֹב וְעֵת לִשְׂנֹא, עֵת מִלְחָמָה וְעֵת שָׁלוֹם׃

Час любити і час ненавидіти,

час на війну і час на мир

Еклезіаст, 3,8

Протягом чи не всього цього Божевільного Року вечорами періодично робила короткі записи від руки в паперовому блокноті, розшифрувати які можу лише я сама. Тож ця книжка — суміш щоденника й спогадів. Перш ніж пригадати й нагадати перший день російсько-української війни, а далі інші дні і ночі, розповім про день перед тим.

17 лютого 2022 року

Це мій день народження. Мені виповнилося 63. Від свого 50-річчя сама собі роблю цінний подарунок на день народження: їду в якесь місто України, винаймаю на кілька днів готель або приватне помешкання, виконую свою стихійну культурну програму.

Ходити незнайомими вулицями — моє улюблене заняття. Іти світ за очі без певної мети. Або маючи досить химерну мету. «Ходімо туди, де ще ніколи не були!» — гасло моїх дитячих прогулянок, той позитив мого дитинства, який не побляк із роками, навпаки, посилився. Добре, що в Києві є багато закутків, де не бували навіть корінні кияни. А ще краще — блукати чужими містами, в яких не бувала ніколи. Саме таку форму святкування дня народження запровадила я для себе і не порушувала її протягом більше ніж десяти років. Ці самотні маленькі подорожі стали для мене потужним джерелом енергії, і творчої, і життєвої.

Втрутився підступний Ковід, який скасував мою традицію. Добре, що в 2020-му, перед самим початком епідемії, встигла з’їздити до Кропивницького, себто до Кіровограда, себто до Єлисаветграда, чудового багатоликого міста. На лютий 2021 року Ковід не вщух. Тож замість подорожі «туди, де ще не була» рушила туди, де бувала багато разів. До одного з улюблених місць рідного міста, а саме до Кирилівської церкви. Просиділа на хорах перед Сходженням Святого Духу на апостолів стільки, скільки мені того хотілося. Улюблені місця тому й улюблені, що в них завжди відкривається щось нове. Що саме нове відкрилося мені тоді перед Врубелевим настінним розписом — не пам’ятаю, проте добре пам’ятаю, що розчарування в той свій день народження не відчула.

І от настало 17 лютого кривавого 2022 року. Я ще не знаю, що от-от цей рік стане кривавим для усієї моєї країни. Наразі він кривавий особисто для нас. Наприкінці січня дочка потрапила до лікарні із сильною кровотечею. Виписалася незадовго перед моїм днем народження. Тож їхати з дому навіть ненадовго — не можу. В день свого народження вирушаю до тої самої Кирилівської церкви посидіти перед Сходженням Святого Духу. Доїжджаю маршруткою до потрібної зупинки, піднімаюся сходами нагору. Церкву чомусь зачинено. Розгублено фотографую краєвид поряд. Самотня сосна на тлі тьмяного неба грізно віщує велике лихо.

Чи повалить жорстокий вітер цю уперту сосну, чи вона таки вистоїть?

Куди тепер? Маршрутки, які би привезли мене додому, їдуть переповнені. Простирчавши на зупинці з пів години, йду на іншу зупинку за рогом. Підходить дивовижно напівпорожній тролейбус номер 18. Спантеличено їду на Львівську площу, сама не знаючи навіщо. Я давно не була там. Бачу крихітний пам’ятник Анні Ярославні, королеві Франції.

Бронзова дитина розгублено дивиться на мене. Цей пам’ятник стоїть тут уже кілька років, а я біля нього вперше. Хоча напевне бувала на Львівській площі багато разів. А цієї новинки не помічала. І таке буває з корінними киянами. Мій комп’ютер зберіг ці дві світлини, зроблені в той день. Анну Ярославну я фотографувала значно пізніше, ніж сосну над Кирилівською церквою. Був тьмяний вечір 17 лютого 2022 року. Чому на моїх знімках небо над майбутньою королевою Франції таке синє, а над Кирилівською церквою таке сіре й грізне?

24 лютого 2022 року

Неподалік від мого київського житла станція швидкої допомоги. Вдень, і вночі чую я той крик, із яким медична машина мчить на виклик. Чому ж вона ніяк не проїде, а все кричить і кричить, і так гучно, так надривно, як спецефект поганого спектаклю?

Крізь сон простягаю руку до смартфона. Шоста ранку. Мляво відкриваю панель новин. Чи зберігається на якихось скрижалях саме той список новин, який явився сонним українцям рано-вранці 24 лютого 2022 року? Втім, виходячи з мобільності інтернету, для кожного він був різним. Я ж натрапляю на повідомлення про обстріл Василькова, невеличкого міста на півдні Київщини.

Отже, сюрреалістичний жах матеріалізувався. Війна таки розпочалася. А ще зовсім недавно поради пакувати «тривожні валізки» чи заздалегідь вивчити дорогу до найближчого укриття були приводом для жартів.

Ще вчора ввечері ми розмовляли із сином про ймовірність російського вторгнення.

— Найбільші нещастя приходять несподівано і зненацька. Про них не попереджають.

— А щодня лякають тим, що, зазвичай, не відбувається.

Мої отроцтво і юність пройшли під знаком атомної бомби, яку от-от скине американський імперіалізм на СРСР. На випадок ядерної війни регулярно проводилися заняття «з гражданської оборони», які стали сюжетами анекдотів.

— Ми ні на кого не збираємося нападати, — чи не щодня повторював російський міністр іноземних справ Сергій Лавров одразу після чергового повідомлення про скупчення угруповань російських військ біля українського кордону.

— Але ж таки напали! — стукаю я в двері кімнати сина.

— Дай поспати, — роздратовано відповідає син.

Я знаю, що сьогодні в нього вихідний, знаю, що кілька днів поспіль він прокидався дуже рано, а сьогодні може поспати довше. Але ж подія справді неординарна.

— Війна почалася! — кричу я.

— І що було б, якби я довідався про це за пару годин?

Йду в кімнату дочки.

— Аню, війна почалася.

Дочка не реагує на новину, від якої вже здригнувся чи не весь світ. Тож я повторюю, намагаючись перекричати її депресію:

— Аню, чуєш, почалася війна! Росія напала на Україну.

Аня натягає ковдру на голову й повертається обличчям до стіни.

Не дожила наша безцінна бабуся до того дня, коли Пушкін напав на Шевченка. А сирена за вікном виє, ніби хоче розбудити і мертвих, і живих, і ненароджених.

Я давно звикла до неадекватних реакцій своєї сімейки. Іду на кухню варити каву з думкою: чи довго ще буде кава на перший сніданок? Бо ж війна з книг, кінофільмів і розповідей очевидців — це жорстке обмеження того, до чого звикаєш. Під час приготування й споживання кави приймаю рішення йти в онкодиспансер, куди кілька днів тому записала свою дочку на прийом саме на сьогодні, на 24 лютого. Благо, ця установа недалеко від нашої оселі.

— І все-таки навіщо ти будила мене? — питає син, виходячи на кухню.

— Я ж не просто так, — виправдовуюся я, — війна почалася!

— Напали-таки, суки, — у сина в голосі велика досада, ніби він побився об заклад із кимось, мовляв, не нападуть нізащо.

— Я йду в онкодиспансер, — кажу я йому.

— Гадаєш, сьогодні буде прийом?

Моя дочка Аня — то найбільша біда мого життя. Багато років вона перебуває у депресії, з якої її не взявся виводити жоден з лікарів. Хтось, бувало, брався, але швидко відмовлявся.

— Нічого не буде. Віддавайте її до психіатричної лікарні. Ставте її на облік, отримуйте допомогу від держави.

Я цього так і не зробила. Аня колись побувала в Кирилівці, як іменується київський дурдом, той, поряд з яким Кирилівська церква, і невдовзі знову повернулася у світ тіней. Щось незрозуміле змушує її опиратися виходу в нормальний світ. А перед самою війною Аню шпиталізували із сильною кровотечею. Кров зупинили, зробили переливання, підняли гемоглобін. І направили до онкології на обстеження.

— Аню, вставай. Поснідай, а я піду до твого лікаря.

Аня знову натягає ковдру на голову.

— Снідатимеш, коли я повернуся?

Аня видає звук, схожий на ствердну відповідь.

Виходжу на Брест-Литовський проспект, одну з головних транспортних артерій Києва, яка за містом переходить у Житомирську трасу. Проїжджу частину заповнено автомобілями, які рухаються зі швидкістю п’ять метрів на годину. Тротуарами ходять розгублені люди, здебільшого, молоді, зі спантеличеними обличчями та з «тривожними валізками» на коліщатках. Здається, половина Києва прийняла рішення тікати, ще не знаючи куди саме. Заходжу в метро, шукаю картку. Мені кажуть, що проїзд безкоштовний. Проїжджаю дві зупинки, виходжу на станції Житомирській.

Звертаю з проспекту вбік. Прямую до онкодиспансеру. Бічні вулиці так само забиті машинами. Маленькі крамниці й кав’ярні зачинені. Сонячно. Небо синє, майже без хмар. Вгорі хитаються високі сосни.

Ось він, онкодиспансер. Там порожньо, хоча в закладах такого типу завжди повно стражденного люду, я вже споглядала цю картину. Питаю, чи є лікарка, до якої записано Аню.

— Ви ніби не знаєте, яка ситуація в країні, — відповідає реєстраторка.

Піднімаюсь на потрібний поверх, де також порожньо. Дивовижно спокійна лікарка сидить у кабінеті. Терпляче пояснює, які саме дії треба вчинити, щоб переконатися, що Ані потрібно саме до неї, до онколога. Можливо, не все так страшно.

— Але не знаю, чи все це можна буде зробити зараз. Можливо, вам краще їхати з Києва.

По дорозі додому збираюся зробити якісь покупки. Але, виявляється, це зовсім не просто. До супермаркетів стоять величезні черги. Люди купують, скільки хто може нести. Я не стаю в ту чергу, вирушаю шукати інший супермаркет.

Доїжджаю на метро до своєї станції «Нивки», потрапляю в супермаркет, де людей небагато. Але ті, хто там, охоплені тією ж загальною судомною тривогою. Ось жінка наповнює велику торбу пакетиками котячої їжі. Я також купую котяче харчування для свого кота Поля. З якогось доброго дива згадую розповіді своєї бабусі про кота, який жив у них перед війною. Коли почалася Друга світова, його не стало чим годувати, і він весь час кричав.

— Кричав так, що не було сил. Ми йому відчинили двері, і він пішов, — часто повторювала бабуся.

Чому я зараз думаю про кота, який жив у київському будинку на вулиці Павлівській у сорок першому році минулого сторіччя? Бабуся брехала. Домашній кіт не піде з дому, навіть голодний. Що вони зробили тоді з тим котом?

Виходжу з того чи то супер- чи то мегамаркету знову на Брест-Литовський. Все те саме, що було зранку: повно майже нерухомих авто на проїжджій частині, повно людей з валізами на тротуарі. Переходжу проспект під землею, йду додому через парк Нивки. В парку кілька жінок, ховаючись за колючими зимовими кущами, сором’язливо підтягають рейтузи. Напевне, це не витримали пасажирки-втікачки, просидівши кілька годин у машинах на проспекті.

Вдома син повідомляє, що йде до Київської територіальної оборони. Я вже знаю, що чоловікам 18–60 років виїзд з України заборонений, прочитала по смартфону. Хоча загальної мобілізації не оголошено. Я би прийняла будь-яке рішення свого сина. Навіть якби він вирішив тікати. Він дорослий і самостійний. Вони з дружиною живуть зі мною й Анею внаслідок зачарованого кола збігів і непорозумінь. Але зараз я відчуваю мимовільну гордість за свого сина.

Щось поївши й нагодувавши Аню, знову збираюся за харчами. Спливають у пам’яті розповіді матері й бабусі про початок «великої вітчизняної»: «Вмить все зникло з магазинів. Що ми їли, страшно згадати. Навіть іще до приходу німців...»

Хаотично приходять новини то з комп’ютера, то зі смартфона. Відмова здатися російській армії вояків з острова Зміїний знаменує остаточну легалізацію ненормативної лексики в публічному просторі. Захоплено Генічеськ, курортне місто в азовській частині Херсонської області. Я так і не була там, хоча неодноразово збиралася. Нещадно бомбардують Харків.

Виходжу з дому. Вечоріє. Повітряна тривога гуде то гучніше, то тихіше, а на підтвердження того, що кричить вона недаремно, лунають звуки вибухів. Метро вже не возить пасажирів, його спішно переобладнують на бомбосховище. Вчасно я змоталася в онкодиспансер. Приватні авто на проспекті наразі розсмокталися. Натомість мчать бронетранспортери з українськими вояками. Так зване мирне населення сумно дивиться їм услід.

Бачу велику чергу. Виявилося, не в супермаркет, а до банкомату. Здається, всі кияни вирішили тримати свої заощадження в готівці. В супермаркеті люду менше. Купую ще продуктів. Якісь сосиски, м’ясо, сир. Полиці швидко порожніють, але продавці виносять нове. А от хліба нема. Хліб усьому голова. Дурне м’ясо без хліба...

Йду в магазин розливного вина і пива. Тут нікого нема. Купую літр білого напівсухого.

— Приємного вечора, — підштовхує до мене пластикову пляшку дівчина за прилавком.

«Приємний вечір» з келихом вина, як і в час миру, проводжу в інтернеті. На пошту і на інші сервіси прийшли листи від закордонних друзів. Усі пишуть, що до останнього не вірили, що все це таки станеться. Занадто наполегливо попереджали. Занадто абсурдною видавалася ця війна ще вчора. Заходжу у фейсбук, замінник усіх газет і телепередач новітнього часу. Френди пишуть про свою ненависть до москалів. Відзначаю банальність їхніх постів. Так, москалі як велика універсалія — то справді щось воістину вербально-нецензурне. Але висловлювати це варто креативніше, не в стилістиці вже згаданої «великої вітчизняної»: смєрть окупантам, враг будєт разбіт, побєда за намі. Для «благородной ярості» треба шукати нові, неповторні слова. Бо ці слова — «уже були чиїмись». Ділюся на кухні цими міркуваннями з невісткою.

— Ви краще почитайте, що пишуть про нас вони.

Інтернет миттєво пропонує багатий ілюстраційний матеріал на підтвердження її слів. Це не одкровення для мене. До речі, сьогодні, коли я йшла з онкодиспансеру, зателефонував друг зі Святошина. Тільки-но ми обмінялися сто разів мовленими фразами «сталося-таки! до останнього ж не вірили!», він розповів, що його подрузі подзвонив родич з Росії, з яким та давно не спілкувалася, і влаштував їй п’ятихвилинку ненависті: «ми вас знищимо, бандєр проклятих!»

І от інтернетом мандрує ця гримуча суміш тупої хижої агресії, безглуздої непоінформованості та непохитної впевненості у власній правді. Це викличе зустрічну хвилю ненависті у будь-кого. Бодай ненадовго. Лише трохи згодом думатимеш, які вони, зрештою, нещасні, ці російські потвори. Бо ж хіба людина приходить на світ для того, щоб корчити гримаси, шкірити зуби, вирячувати очі та в екстазі кричати «смерть хохлам»? А потім зі збоченою насолодою викрикувати, з якими муками буде заподіяно ту смерть. Та за таких треба молитися, щоб вони прозріли і порозумнішали...

Але таке можна було дозволити собі в мирні часи. Бо є час війні і час миру. У восьмому вірші третього розділу Книги Еклезіаста лаконічно сконцентровано цю думку: «Час любити і час ненавидіти; час війні і час миру». Перед війною я трошки вчила іврит. Знаходжу ці слова у книзі «Кохелет», як воно є мовою оригіналу:

עֵת לֶאֱהֹב וְעֵת לִשְׂנֹא, עֵת מִלְחָמָה וְעֵת שָׁלוֹם׃

Мені чимось не подобається переклад Івана Огієнка, хоча, здавалося б, переклад мало не дослівний. Знаходжу в інтернеті інший переклад, Івана Хоменка:

Час любити і час ненавидіти; час на війну і час на мир.

Тож ось він, епіграф до цих записок. І непевне, не лише до моїх. Один із найцитованіших старозавітних пасажів починається тим, що «на все є слушна хвилина під сонцем», а заключним акордом є щойно наведені слова. Слова, які мільйони разів «були чиїмись», проте не стали заяложеними.

Чи випадково вічне нагадування про час любити і час ненавидіти поєднано в одному вірші із часом на війну й часом на мир? У часи миру також ненавидять. Але коли приходить час війни, все стає не таким, як у час миру.

На шістдесят четвертому році прийшов і в моє життя час війни. Щоб радикальніше виявити іншу буттєву опозицію: любити — ненавидіти. Щоб ввести, як би це банально не звучало, нову шкалу цінностей. І моя сердешна Аня вже не є найбільшою бідою мого життя, а лише однією з-поміж інших бід і тривог.

А поки вечір із келихом білого напівсухого. Легкий приємний шум у голові. Сирени й далекі вибухи, які, здається, завжди, як і будуть, то десь на віддалі. В домі тепло. На батареї на підстилці неспокійно спить кіт Поль. Він і в мирні часи стогнав і смикався уві сні. Іноді прокидався і кричав серед ночі.

А що буде далі? Що далі буде?

25 лютого

Другий день війни. П’ятниця. О 19.00 розпочнеться комендантська година. Іду за продуктами, хоча вчора нагребла на кілька днів. Але тяжіють слова матері й бабусі про те, як «усе зникло» з продуктових крамниць одразу після 22 червня 1941-го. Певне, ці слова тяжіють над багатьма, бо людей під супермаркетами багато. Але продукти є, певне, на складах ще багато, і кави, і гречки. А також багато курячих ніжок і крилець, які продають у необмеженій кількості в одні руки. Люди з приреченими обличчями тягнуть повні торби.

Але не продають алкоголь. Навіть пива відсьогодні купити не можна. Чому я вчора не купила більше розливного вина? Бодай три літри, а не один. Принісши додому два кілограми курячих ніжок і спинок, ставлю варитися бульйон і сідаю за комп’ютер. Обстрілюють Харків. Ідуть бої за Херсон. Інтернет є, хоча дзеленчать вікна і лунають вибухи.

Дзвонить подруга з Ізраїлю. Колись ми з нею разом вивчали математику в Київському університеті. Вона питає, що в нас реально відбувається. Я відповідаю, що харчі в магазинах є, хоча шопінг уже не такий комфортний, як це було до війни. А також є інтернет, вода і опалення.

— Він ненормальний, — каже вона, маючи на увазі президента Росії.

Я відповідаю, що він, певне, знає, що робить. Якісь у нього на те були причини.

— Він ідіот! — не слухає мене ізраїльська подруга.

Ми говорили з нею за кілька днів до війни, і вона запевняла, що війна не розпочнеться. Який сенс починати війну, невигідну насамперед для нападника?

Я кажу, що мій син пішов на війну.

— А він вміє воювати? Це ж треба вміти, військовий — це професія.

В Ізраїлі війна йде давно.

Дзвонить із Москви російська подруга. Ще кілька днів тому я питала її:

— То ви нападаєте на нас, чи ні?

Ніхто, ніхто не думав, що це станеться, Господи!

Я питаю її, як воно в Москві, чи нуртує шквал російського патріотизму серед мирного населення. Вона відповідає, що мешкає на околиці Москви і там на балконах ніхто в чаду патріотизму триколорів не розвішує, ніхто не обрамлює тих самих балконів так званими георгіївськими стрічками. А із сусідами й людьми в чергах вона намагається не спілкуватися. І телебачення не вмикає.

Ця моя давня знайома, дарма що живе у Москві, не є частиною «руского міра».

Сьогодні день народження Лесі Українки. Я не можу доладно структурувати своє ставлення до нашої національної поетеси. Її тексти промовляють особисто до мене. Буває, мені хочеться сперечатися з Лесею на рівних! Але частіше хочеться шукати й тлумачити особливі смисли її поезій і драм. Понад десять років я потроху пишу книгу про її творчість. А моя Аня любить Лесю Українку, не шукаючи якісь особливі смисли. Я з великою радістю допомагала англійському перекладачеві «Лісової Пісні». До речі, ще вчора він написав сумбурного, проте щирого листа на підтримку України. Хай живе братерство авторів і перекладачів, яке рятує світ!

Коли довідалась про анексію Криму, моя перша думка була: а як там Леся? Як її музей в Ялті, на набережній? Думка про те, що якесь малограмотне російське сцикло може спаскудити її ялтинський пам’ятник, робила мене хворою на багато годин.

До речі, десять років тому, так, рівно десять років тому, як біжить час, на свій день народження я була в Ялті. В зимовій Ялті. А це зовсім інше місто, не вульгарно-курортна літня Ялта. Хазяйка, в якої я винаймала квартиру, (низький сезон, все було зовсім дешево) вибачалася, що не відповідає мені українською, мовляв, вона молдаванка. Наступного разу, казала я. «Нєпрємєнно», — відповіла вона. В кав’ярні «Золотий дукат» ялтинські художники замовляли каву українською. Тоді, в 2012-му, все було мило і доброзичливо, і ніхто й не думав, що прийде 2014-й, а згодом і 2022-й. А кам’яна Леся мовчки сиділа на набережній неподалік від свого музею й замріяно дивилася на зимове море.

Проглядаю по комп’ютеру новини. Ідуть бої за Гостомель. Господи, це ж зовсім близько звідси, менше ніж годину їхати по Гостомельській трасі. Заходжу у фейсбук. Я — невелика прихильниця робити публічними свої емоції та осяяння, віддаю перевагу іншим формам присутності у світі. Проте читаю тексти френдів у соціальних мережах. От натрапила на чийсь заклик неодмінно заявити публічно про свою чітку позицію у ставленні до війни, яка триває, а висловилися ще не всі.

О так, варто коротко відгукнутися на цей заклик. Але я не можу доладно зліпити текст на два речення. Виручає Леся. Знаходжу в своєму комп’ютерному альбомі фотографію ялтинського пам’ятника Лесі, роблю комент до тої світлини: Як же їй холодно, як самотньо на березі непривітного моря дивитися на війська з Криму, які сунуть на Херсон!

Дзвоник на месенджер лунає вмить після появи мого фб-посту. Схоже, за багато кілометрів хтось сидів біля екрана, чекав на мою «чітку позицію». І вийшов на зв’язок, тільки-но дочекався. Це мій троюрідний брат. Ми з ним родичі по єврейській лінії, але так сталося, що я українка, а він, попри відверто єврейське прізвище — росіянин.

Чи не в усіх, народжених в СРСР, є родичі в Москві. Колись давно — о, Господи, стільки не живуть, 40 років тому! — у далекому 1982 році, я їздила до Москви на екскурсію, і мій батько зв’язався по телефону зі своїми двоюрідними братами, з якими підтримував стосунки, щоб вони познайомили мене зі своїми дітьми, відповідно, моїми троюрідними. Спілкування було, здебільшого, формальним, однослівним. Проте з одним із тих троюрідних раптом виникли дружні стосунки.

У вісімдесят шостому ми з крихітною Анею кілька місяців жили в Москві як шукачки захисту від чорнобильської радіації. В ті часи я посилила свої зв’язки з троюрідним та з його дружиною. В них також саме тоді народилася дитина. Після Чорнобиля я часто їздила до Москви, зупинялась у них. Ми разом радісно вітали і Перебудову, і Розвал. Розвал того Союзу, який до перебудови не надавався. Коли приїздила до Москви у 1991-му відразу після серпневого Путчу, схвильовано ходила біля залишків барикад, які зводили захисники Білого дому Росії. Пам’ятаю, які сильні почуття викликали в мене ті конструкції.

Часи змінювалися, і я стала бувати у Москві значно рідше. Востаннє була в 2009 році на презентації російського перекладу моєї книги «Без мужика». Бачилася з родиною троюрідного. В ті роки в російсько-українських відносинах панувало затишшя перед бурею. В публічному просторі російська сторона гостинно приймала «укрáинскіх монстрів» на добре фінансованих конференціях і фестивалях. І в приватному просторі під час московського родинного застілля у 2009 році національне питання не піднімалося.

А події 2013–2014 років добряче похитнули мої стосунки з московськими родичами. Схоже, що саме від Майдану 2013 року стартувала воістину біснувата антиукраїнська кампанія, на яку в Росії не повелися лише одиниці. Родина троюрідного і насамперед він сам, усі повірили в те, що до українців було застосовано якісь дуже майстерні технології, внаслідок чого донедавна нормальні люди стали полум’яними русофобами. Щоправда, дружина троюрідного скоро відійшла від очманіння «російської весни». Ось я зараз чую її голос:

— Ти можеш мені не вірити, але це найчорніший день мого життя! Половина Москви на антидепресантах! Ми не можемо й уявити собі, що в нас із вами йде справжня війна!

Вона говорить щиро. Так, люди, з якими вона спілкується, певне, таки проти цієї війни. Слово бере троюрідний:

— І навіть ті, хто критично ставляться... вони теж проти війни!

— Навіщо ви зруйнували музей Марії Примаченко? — питаю я, збентежена «критичним ставленням».

— Скоріш за все ніхто нічого не руйнував! Зараз іде стільки неперевіреної інформації! Так званий туман війни.

Ізраїльська подруга теж говорила про туман війни.

— Так, — перебиває дружина троюрідного, — якби ти бачила, скільки по нашому телебаченню сюжетів, як ваші катують наших солдатів. Ми ж на це не ведемося! Як, до речі, твій син?

Я кажу московським родичам, що мій син пішов на війну.

— Це його мобілізували? — мерзенним голосом питає троюрідний. А далі розповідає, що, власне, вони зателефонували, щоб запропонувати гроші. Інші мої московські троюрідні, з якими я так і не зблизилася у вісімдесят другому, мають успішний бізнес. Деякі свої активи встигли вивести з Росії до початку великої війни, про яку напевне знали. Хочуть підтримати рідню в Україні.

Дзеленчать вікна. Виє сирена. Лунають далекі вибухи. Потім, щоправда, вибачився, мовляв, був неправий, коли травмував мене своєю патріотичною радістю.

— Ви б зібрали рюкзачок для себе й для Ані, — каже Олена, — можливо, доведеться йти у бомбосховище.

— Я прекрасно розумію, що ти чуєш постріли за вікном і проклинаєш нас, — щойно сказала дружина троюрідного.

Рюкзака я не складаю, натомість знову сідаю за комп’ютер. Скільки спогадів з різних періодів мого життя напливає на мене в другий день війни! Допиваю куплене вчора розливне вино. Перед смертю не надихаєшся, і навздогінці не націлуєшся. Я зла на себе, що спілкувалася із троюрідним у стилістиці толерантності. Згадую, як він радів анексії в чотирнадцятому — і вся аж закипаю. І відразу за вікном починає гриміти сильніше.

— Це вже не «гради», а, здається, «смерчі», — каже невістка. В неї великий досвід. До 2014 року вона жила в Луганську.

26 лютого

Вранці в пошті знайшла листа з Італії від італійського перекладача Лоренцо Помпео. Він просить надіслати йому короткі враження з Києва про війну. Похапцем пишу йому:

Вітання з оточеного Києва! Ми не здаємося! Постріли, вибухи і сирени звучать у Києві справді грізно. Але слова Путіна і Лаврова звучать не грізно, а абсурдно. Це не слова поважних політиків, а слова малограмотних ідіотів. Це не дискурс політичного бомонду, а «базар» малограмотних роботяг, які вирішили обговорювати національне питання.

Він відповідає:

О, дякую, я добре розумію це! Протягом першої доби світ зрозумів, що Україна виграє цю божевільну війну, найбільш абсурдну, найбільш ідіотичну війну від часів Другої світової!

Також надійшов лист із Чехії від культурної організації міста Брно із запрошенням приїхати, отримати прихисток від війни в їхньому місті. Колись я була на літературному фестивалі, який уже багато років проводить ця організація.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.