Юзеф Лободовський

У станиці

Українська трилогія

Частина друга

Переклав з польської
Андрій Бондар

Видавництво «Крок»

Тернопіль, Україна

2023

Józef Łobodowski

W stanicy

Trylogia ukraińskа

Część druga

Лободовський Ю.

У станиці: Українська трилогія, частина друга / Переклад з польськ. А. Бондаря. — Тернопіль, Краків: Видавництво «Крок», Instytut Literatury, 2023.

ISBN 978-617-692-816-4

ISBN 978-83-67602-37-2

Це друга частина "Української трилогії" Юзефа Лободовського. Головний герой повісті Стась Маєвський живе серед козаків, які цінують найбільще волю та свої традиції. У вогнищі Жовтневого перевороту 1917 року молодик зазнає низки випробувань, які заміряються похитнути його віру в людину та громаду. Маєвський протистоїть жорстокості своїх ворогів, і боротьба йде на найвищі ставки — за життя і честь.

Видання книжки профінансоване Міністерством культури та національної спадщини Республіки Польща в рамках завдання «Польський канон».

Instytut Literatury

ul. Smoleńsk 20/12

31-112 Kraków, Polska

wydawnictwo@instytutliteratury.eu

Copyright © Instytut Literatury, Poland, 2023

© Андрій Бондар, переклад, 2023

© Софія Салецька, дизайн обкладинки, 2023

© Видавництво «Крок», видання, 2023

Розділ І

Стась ударив коня п’ятами, і сильний жеребець виніс його кількома стрибками на верхів’я пагорба, порослого бур’яном і терниною. Далі ґрунт опадав досить стрімко й переходив у величезне поле дозріваючої пшениці. Ліворуч простягалися рівні прямокутники соняшника та кукурудзи. За кілька стай1 чорнів курінь, тобто декілька критих очеретом шалашів, обгороджених плотами з жердин. Сивий дим здіймався спокійним стовпом догори й танув у пересиченому сонцем повітрі.

Був спекотний липневий день. Тут і там лящали перепілки, на небі не видніла жодна хмаринка. Стась поглянув на сонце. Воно стояло просто над головою, показуючи полудень. Саме тому він не помітив нікого в полі. Мабуть, усі вже сповзлися на полуденну трапезу. Спека цього року прийшла значно раніше, ніж зазвичай, і жнива розпочалися всупереч одвічному порядку — перед Петром і Павлом2. Ячмінь і озимину вже пожали, а тепер настала черга ярої пшениці — білотурки й гарнівки.

Стась зіскочив із сідла, поплескав жеребця по спітнілій шиї й обережно звів його з кручі. Перед хлопцем відкрився лан навдивовижу зрілої пшениці, обрамленої розмаїтими квітами. Невідомо звідки заблукав жовтий із червоними крапочками тюльпан, що стирчав ні сіло ні впало серед купи волошок. Стась зіп’явся на пальчиках і не міг дістати. Схопив жменею кілька стеблин пшениці та прихилив до землі. Із задоволенням розтер повний колосок на долоні. Зерно було вже майже тверде і з шелестом вискакувало з полови. «Мав рацію Яків Антонович, — подумав Стась, — уже давно білотурка так гарно не родила. Найпізніше за тиждень її жатимуть».

Із певним зусиллям він зіп’явся на сідло. За час свого перебування на Чорному Хуторі Стась помітно виріс і змужнів, але гнідий кабардинець3, на якому старий Демиденко дозволив йому їздити, був надто високим і заскакувати на нього хлопцеві доводилося нелегко. Він рушив легким клусом4 до куреня. Ледве проїхав із пів стаї, як з-під межі йому навперейми вискочив сполоханий заєць, аби з клубом пилу зникнути в кукурудзяному полі. Малий вершник спішився. «Ах ти бісів сину!» — подумки вилаявся Стась і спрямував жеребця між кукурудзою та соняшниками. Це був поганий знак, треба було дістатися до куреня кружним шляхом.

Хлопець швидко розсідлав коня, витер йому боки й хребет солом’яним скрутнем і відпустив. На порозі натрапив на дорідну кільканадцятирічну дівулю. Одарка штурхнула його в проході твердим кулаком і гаркнула:

— Уже давно пора! Ти де забулдижився5, шмаркачу?

Стась висолопив язика замість відповіді. Уся родина разом із найнятими робітниками сиділа за столом. Хлопець привітався з гуртом і вмостився скраєчку. Одарка повернулася до хати зі дзбаном запеченого в пічці молока й поставила перед хлопцем. Никифор Тарасович одрізав велику скибку кавуна та не меншу білого хліба.

— А що, Стасю, після їзди конем апетит розгорівся? І далеко ж ти їздив?

— Покрутився трохи степом. Але далеко не заїздив. Яків Антонович заборонив.

Обід уже закінчився. Збита з неструганих дощок стільниця була завалена зеленими шкурками кавунів і хлібними крихтами. Коли в період жнив козаки вирушали з хуторів і станиць у степ, на довге готування часу бракувало. Здебільшого харчувалися молоком, хлібом і фруктами. Хіба що випадав святковий день. Тоді Одарка не виходила в поле й готувала український борщ на молодих півниках.

Никифор Тарасович був одним із небожів старого Демиденка. Як і стрийко, він походив зі станиці Челбаської, розташованої за більш ніж сто верст від Довжанської. Частина Демиденків залишилася в рідній станиці, а двоє братів — Яків і Тарас — на старість переїхали до Чорного Хутора. Молодший, Тарас — батько Никифора — помер ще перед революцією. Земля була спільна, але Яків Антонович уже віддавна не займався господарством, усе залишивши на небожа. Це був чоловік ледь за п’ятдесят, широкий у плечах, кощавий і з важким кроком. Він мав вісьмох нащадків, у тому числі п’ятьох доньок, з яких дві найстарші вийшли заміж у сусідні станиці. Одарка до родини не належала. Вона була на хуторі два роки, поралася з худобою й допомагала в домашньому господарстві. Крім неї тримали ще одну дівчину-служку, набагато старшу за неї, із дитям невідомо з чийого приплоду, але вона на жнива не виходила, залишалася на хуторі зі старим Демиденком і бабусею Оксаною. Стась колись чув, як упівголоса говорили, ніби Одарка спить із Яковом Антоновичем, але не звертав уваги на плітки. Дівчина була цицькатою й широкою в стегнах, веселою, задерикуватою та язикатою. Вона трохи нагадувала хлопцеві Тоньку Іванченківну. На хуторі до неї ставилися добре, але на рівні з іншими жінками. Вона не була козацького роду.

Никифор гучно гикнув, обтер чорні вуса верхом долоні й підвівся з-за столу.

— Ану, синочки, досить байдикувати. А ти, Стасю, допоможеш пшеницю віяти чи знов у степ?

— Я б на ніч до хутора хотів устигнути. Може, є якісь новини. Минув тиждень, як я не бував.

— То попрацюй трохи з нами, а як сонце сяде, поїдеш. І жеребець занадто не загріється, і тобі буде приємніше.

Чимало кубанських хліборобів ще перед війною розжилися сільськогосподарською технікою. У Єйську й інших більших містах Кубані були склади американських машин, і крилатий «McCormick»6 уже не здавався в степу дивовижею. У заможніших козаків траплялись і парові молотарки. Старий Демиденко був надто великим традиціоналістом, аби погодитися на такі інновації. «Нехай собі інші привозять заморські чудасії, — зазвичай говорив він, — у мене буде по-старому. Мене цими “маккорміками” й “жерсттонами” не здивуєш. Земля любить, коли коло неї походиш і спину погнеш. А через ці американські чудасії тільки ледарство серед народу множиться».

У курені закінчували молотьбу озимини. Молотили за допомогою так званих котків, тобто видовжених каменів, насаджених на залізну вісь і вправлених у дерев’яну раму. До рами запрягали коня, і «коток», крутячись на осі, молотив розстелену на току пшеницю. Солому відкидали вбік дерев’яними граблями, після чого відбувалося віяння зерна — чи то пак підкидання на великих лопатах. Це була марудна процедура, що вимагала багато рук для виконання.

Стась розігрівся й утомився вже через кільканадцять хвилин, але гонор не дозволив йому відпочити. Лише скинув сорочку, що липла йому до спини, і роботу не припиняв. Вітер віяв дуже слабко, і лише незначна частина полови відлітала вбік. Потрібно було кожну купу зерна віяти по кілька разів, поки Никифор Тарасович не визначить, що її можна збирати в мішки.

Разом зі Стасем працював середній син Никифора, шістнадцятирічний Фронька, а з другого боку — Одарка. У неї робота горіла в руках. У закасаній вище колін спідниці, у хустці, міцно зав’язаній навколо голови, аби полова не сипалась у волосся, вона хвацько підкидала зерно широкою лопатою, і гора відсіяної пшениці найшвидше росла біля її ніг. Сильні груди ритмічно здригалися під лляною сорочкою, на якій виступили дві темні плями. Терпкий аромат жіночого поту домішувався до запаху соломи, що подразнював ніздрі.

Хлопець зиркнув спідлоба один раз і другий, поки вона не помітила й не штурхнула його в бік.

— Не витріщайся! Ще побачиш те, що не треба!

Через годину, коли Стасеві вже почали опускатися руки та ламало в попереку, Одарка притулила лопату до стіни.

— Ух, спекотно! Ото б десь викупатися. Стасю, зупинись і збігай до погреба по воду. У горлі засохло.

— А ти ніженьок не маєш збігати? Ви погляньте, яка ніжна! Баба важить із п’ять пудів7, а за годину їй у горлі пересохло. Треба було вийти заміж за вірменського купця, то тепер би на отоманці сиділа й попивала щербет.

Однак відклав лопату та рушив до погреба. Хлопець сам приклався до холодної криничної води й виніс на тік великий дзбан, укритий зеленою поливою. Одарка приваблювала чоловічі погляди, тому про неї розповідали різні речі. Подейкували теж, що перед тим як погодитися на службу в Чорному Хуторі, вона була коханкою заможного вірменина. Стась не надто вірив, бо кому б спало на думку поміняти легке життя на важку працю, але через дух незгоди дражнив дівчину. Так уже почалося їхнє знайомство, коли під час перших відвідин Демиденка вона перейшла йому дорогу з відрами, повними води.

Одарці було вісімнадцять років, мала вона кругле рум’яне лице, веселі карі очі й тоненькі шнурочки чорних брів під низьким чолом. Темне волосся зав’язувала в грубий вузол на карку, а під час роботи безперестанку співала українських пісень, яких знала безліч. Під час віяння пшениці співати було важкувато. Дрібний проникливий пил вдирався в гортань, лоскотав і подразнював. Та й працювали вони завзято, аби найхутчіш закінчити.

Протягом тривалої хвороби Стася, що спричинив постріл у легеню, Одарка доглядала його по черзі з бабусею Оксаною. Він був їй удячний і навіть полюбив, але не поминав жодної нагоди їй дозолити. Згадка про вірменина завжди справляла потрібний ефект, виводячи дівчину з рівноваги. Вона теж свого не попускала і щомиті чіплялася до хлопця.

Так і тепер, коли вони знову перервали роботу, Одарка підсіла до Стася й штурхнула його під ребро.

— Ста-а-асю… А що з твоєю нареченою? Щось її не видно… Покинула тебе напризволяще?

— Якою нареченою? — насупився хлопець.

— Ич який бісів забудько! Яка наречена… Та, що на хутір прилітала, коли тебе тоді пораненого привезли. Не пам’ятаєш уже? Вона сиділа під дверима й ридала, як на похороні.

— Відчепися!

— Я не чіпляюся. А ти мені під сорочку в час роботи не зазирай. А може, тобі мамина цицька згадалася й посмоктати захотілось? Якщо гарно попросиш, я дозволю.

— Одарко, — утрутився Никифор Тарасович, — гляди, щоб я ременякою твої сідниці не з’їздив. Якби ти сорочку трохи повище зав’язала, то нікуди б тобі не зазирали! Розпаслася на козацьких хлібах і все тобі тепер нагору вилазить.

— Я його на оглядини не запрошую. А як дивиться, знай, йому подобається. А якщо й розпаслася, то не на вашому хлібі. Коли я сюди прийшла, то все вже мала, що треба.

— Гавкай, гавкай, побачимо, чи ти собі чоловіка нагавкаєш!

— А навіщо мені чоловік?! Хлопців навколо, як собак, тільки спідницею ворухни, самі злітаються.

— Занадто ти вже тою спідницею ворушиш.

— Чим маю, тим ворушу.

Повернулися до роботи. Сонце вже хилилося до заходу, коли Никифор Тарасович визначив, що збіжжя можна зсипати в мішки. Тепер робота пішла швидко. За неповні пів години вони наповнили й зав’язали дванадцять п’ятипудових мішків, які називали кулями.

— До ранку подвоїмо, — мовив Никифор. — Стасю, скажи стрийкові, щоб приготував стодолу. Завтра звозитимемо пшеницю.

Одарка помила руки й пішла готувати вечерю. Стась із Фронькою побігли притьмом у степ. За пів версти в невеликій розколині лишилося трохи води після останньої зливи. Вона ледве доходила до колін, але можна було лягти й зануритися з головою. Вони добряче викупалися, змили піт і пил та неквапом поверталися до куреня. Фронька був більш ніж на два роки старший за Стася і вищий на пів голови, але вважав собі рівним, оскільки малий поляк перевершував його знаннями й обізнаністю. Зрештою, завдяки захисту й підтримці старого Демиденка, Стась мав на хуторі цілковито виняткове становище. Йому дозволялося навіть брати участь у розмовах зі старшими, немовби він сам був дорослим.

— Стасю, — заговорив Фронька, — тобі Одарка подобається?

— Чого це вона мені має подобатися чи ні?.. Дівчина собі, як усі інші.

— Та ну… Як усі інші! Ти придивися, які в неї груди! Я за нею якось добре підглянув. Отаку б покрити!

— А ти не пробував?

— Пробував ще навесні. Але вона не хотіла. І сильна, бісова дочка! Коли до неї загравав, вона мене одною рукою перекинула й до землі притисла. Ще потім сміялась, що я вже ніби й парубок, а з одною бабою не годен упоратися. А стегна в неї, кажу тобі, тверді, наче камінь. І ходить вона, як трирічна кобила. Тому всі перед нею тупотять ногами й іржуть, як огирі.

— Усі?

— Еге ж… І мій батько теж. Він би її вже давно забрав під перину, якби не боявся Якова Антоновича.

— Та що ти кажеш?!

— Правду кажу. Дідусь собі з нею розкошує, а іншим не дозволяє. Хоч вона й так у гречку стрибає. Старий у своїх книжках постійно сидить, тому за дівкою встежити не годен.

— Якщо вона тобі так до вподоби, то трохи зажди. За два-три роки батьки, мабуть, тебе оженити захочуть.

— Та ну! — Фронька аж зупинився приголомшений. — Я і з отакою Одаркою? Але ж вона не козачка!

— Ну то й що?

— У нашій родині не заведено брати дівчину не з козацького роду. А навіть якби… Знаєш, скільки хлопців у неї вже було? Коли її старий два роки тому взяв на службу, вона вже була зіпсута. Ні, брате, покрити її — із задоволенням, але до олтаря з нею жоден козак не піде. Це вже швидше хтось з іногородніх8, міських.

Стась стенув плечима. Йому не подобався Фронька зі своїми розмовами.

— Ви самі дівчат підмовляєте й тягнете, а потім у разі чого одразу кажете: зіпсута! Не оженюся! Не потрібно псувати, то й зіпсутих не буде.

— Е-е-е… бо ти, Стасю, ще замолодий, до женячки не охочий. Побачиш за кілька років. Теж почнеш на дівчат скакати.

Тривалий час вони йшли мовчки. Перед самим куренем Фронька зупинився і стиснув Стася за лікоть.

— А тебе Одарка любить. Тобі б не відмовила.

— Дурниці верзеш! — випалив хлопець.

— Не дурниці. Одразу видно. Тому вона завжди з тобою заграє. Досі вона або з селянами, або з козаками мала справу. А ти — з панської родини й нетутешній, тож їй би було цікаво. Усі вони такі. А ти думаєш, навіщо Катька щоразу інші стрічки в кучері заплітає та мереживні комірці одягає. Вона теж до тебе заграє.

Стась не відповів. Він раптом подумав про Шуру, і його охопив жаль. Востаннє він бачив дівчинку напровесні, ще перед Великоднем, коли мати її відіслала назад до Єйська. Стась після хвороби лише починав ходити, і доктор Бадмаєв заборонив йому їхати до міста. Шура розридалася на прощання, і вони домовилися про зустріч у Єйську на початку літа. Але хлопець загруз на хуторі довше, ніж планував, і більше чотирьох місяців не мав жодних новин про дівчину.

На подальші роздуми не було часу, бо Одарка вже кликала на вечерю. Після важкого робочого дня вони їли повільно, часто запиваючи їжу запеченим молоком. У низькій хаті, де вже западав густий морок, чулося плямкання й булькотіння горлянок. Ніхто не поспішав, бо їх чекало всенощне віяння пшениці. Тільки наймолодші — дванадцятирічна Катька й молодший за неї на рік Петрусь — були звільнені від нічної роботи, а втім їх і не було тепер у курені. Ярове збіжжя достигало на очах, і господар хотів якнайшвидше закінчити з обмолотом озимини.

Никифор Тарасович спорожнив дзбан, розмашисто перехрестився на олеодрук9 із зображенням Покрови Божої Матері, прибитий цвяхом до стіни, вийняв з кишені мішечок і набив люльку на довгому кістяному цибуху. Подав тютюн Фроньці, який заходився скручувати «козячу ніжку»10. Відколи тому виповнилося шістнадцять років, він міг курити й ходити на хороводи з дівчатами. Стась не курив майже рік. Папіроси ніколи не приносили йому справжньої втіхи, а якщо він раніше й курив, то лише тому, що серед хлопців був такий «шик».

Стало зовсім темно. У хаті було лише одне віконце з покритими пилом чотирма шибками, крізь які ледве просочувалося скупе сонце. Стась підвівся, побажав добраніч і вийшов надвір. Прив’язаний біля плоту гнідий повернув свою суху голову й тихо форкнув. Кілька місяців тому Яків Антонович дав його хлопцеві у виняткове використання, і незабаром вони стали нерозлучними друзями. Стась сам його поїв і чистив, після кожної прогулянки старанно оглядав копита та завжди намагався мати в кишені бодай шматочок цукру.

Коли хлопець виїздив з обійстя, місяць стояв уже високо в небі. До хутора трохи більше шести верст, і причин для поспіху не було. Він устигне ще до того, як домашні вкладуться спати. Жеребець ішов легким підтюпцем, іноді збочуючи та форкаючи на тіні, що снували по степу. Справжньої дороги не було, але важкі колеса козацьких возів видовбали глибокі сліди в чорноземі, тож мудра тварина не могла помилитися з напрямком. Стась відпустив вуздечку й поринув у роздуми.

Понад десять місяців минуло з тієї фатальної ночі, коли він так по-дурному нарвався на бандитську кулю й лежав в очеретах, чекаючи на допомогу. Шура заблукала в розливах, не втопилася лише завдяки Розбишаці та не дісталася до Довжанської. Допомога прийшла з несподіваного боку. Недобитки очеретівців — серед них був Ашваянц — тікаючи, дісталися до сусідньої станиці Ясенської та підняли на ноги козаків. А ті вже знали звичаї зелених11, і на світанку кілька сотень людей напали на Великий Луг і Хортицю12. Більшість бандитів спали, зморені нічною битвою і пияцтвом. Лише кільканадцятеро з них утекли човнами до Ахтирських боліт. Шура, яка тоді сиділа замурзана багнюкою на якомусь острівці та, геть розгублена, гірко плакала, одразу ж збагнула з віддаленої стрілянини, що зелених витіснили з очеретів. Уже було добряче пополудні, коли вона добралася на Хортицю й на свою превелику радість натрапила на Ашваянца. Стася знайшли непритомного у великій калюжі крові. Гришка полетів до отамана станиці Ясенської та повідомив йому, що Стась був гостем Демиденка. Яків Антонович мав таку велику повагу в довколишніх станицях, що негайно була надана потрібна допомога. Нашвидкуруч перев’язаного Стася доправили позиченим возом до Чорного Хутора, де старий козак з усією турботою зайнявся ним.

У хлопця була прострелена ліва легеня, він утратив чимало крові, але сильний організм ще чіплявся за життя. Через тиждень приїхав доктор Бадмаєв, якого вблагали Стасеві батьки, поінформовані незамінним Ашваянцем. Тибетець наказав лежати спокійно, їсти якнайбільше та залишив місцевому фельдшерові — бо єдиного лікаря значно раніше розстріляли більшовики — якісь таємничі мазі та зілля для пиття. Мазь гидотно смерділа, а зілля було нестерпно гірким, але вони робили своє. Перед Різдвом Христовим Стась уже вставав і виходив на короткі прогулянки. Під час однієї з них він промочив ноги в якійсь баюрі, а оскільки це було ввечері та схопив сильний мороз, поки він дійшов додому, його вже били дрижаки. Почалося запалення легень, потім прийшли різні ускладнення, і так хлопець перебідував і пролежав усю зиму.

Шура сиділа в Чорному Хуторі два тижні, поки не минула перша небезпека. Бабуся Оксана наказала їй вшиватися, але старий Демиденко, коли дівчинка звернулася до нього з плачем, дозволив їй ненадовго залишитися. Після повернення додому вітчим побив її посторонком13 від орчика14, але Шура не погодилася на виїзд до Єйська та залишилася, з терплячою незворушністю витримуючи постійне цькування з боку Тетяни й Валентини. Поки Стась був у важкому стані, вона приходила на хутір майже щодня. Їй заборонили, але вона не послухала. Якось Стась помітив, що в неї підбите око і руки в синцях. Дівчина зізналася, що вітчим її б’є, як повертається напідпитку. Коли врешті-решт здоров’я Стася прийшло до норми, вона погодилася повернутися в Єйськ до тітчиного будинку. Відтоді хлопець не мав від Шури жодних новин.

Ашваянц зник без сліду. Стась узагалі з ним не бачився, бо його привезли на хутір непритомним. Тієї ж ночі Гришка пішов до міста. Через Льольку повідомив Маєвським про ситуацію з сином і відтоді зник, наче камінь на дні болота. Він також забрав із собою Розбишаку, прив’язавши йому шнурок на шию, бо вірний барбос, опираючись, жалібно скавулів і не хотів відходити від пораненого хлопця.

Одужавши, Стась поривався до Єйська, але Демиденко його не пустив. Старий Маєвський прислав через знайомого козака листа, у якому наказував синові залишитися на хуторі. «Ти нам не допоможеш, — писав полковник, — а в найкращому разі вплутаєшся в якусь нову біду. Торгувати папіросами ти й так уже більше б не зміг — заборонено. Тепер настали нові порядки, і ти попався б на другий день. Ми, слава Богу, і з допомогою знаних людей якось зводимо кінці з кінцями. Поки сиди на хуторі, якщо Яків Антонович радий тобі та виявляє гостинність.

Демиденко двічі висилав до міста добряче навантаженого воза, і Стась здогадувався, що він постачає його родині продукти. Однак не хотів запитувати і глибоко приховував у собі живу вдячність до старого козака. Вони прив’язалися один до одного, і Яків Антонович майже щодня запрошував хлопця до своєї кімнати, давав йому читати історичні книжки та провадив нескінченні розмови про історію козаччини. На превелику радість Демиденка, Стась слухав із неприхованим зацікавленням. Невдовзі хлопець став його улюбленцем і знав, що немає такої просьби, якої б Яків Антонович не виконав. Він також зловживав цим привілеєм, хоч його часто терзали докори сумління.

Від кінця зими Стась стрімко одужував, а майже щоденна кінна їзда гартувала його та розвивала м’язи. Він повертався зі степу з вовчим апетитом, їв навіть більше за дорослих, відновлював сили спанням — і знов у степ. Того року хлопець підріс на кілька добрячих дюймів, розрісся в плечах, а весняні вітри обпалили йому лице й руки до кольору бронзи. Стасю ще не виповнилося чотирнадцяти, а щонайменше можна було дати п’ятнадцять. Коли одежина, у якій його привезли з очеретів, перетворилася на клапті, Демиденко справив йому бешмет15 і черкеску16. У цьому одязі хлопець виглядав молодим козаком-парубійком, що розгулює степом на жеребці.

На середині дороги з куреня до хутора потрібно було подолати глибоку яругу, суху о цій порі та заповнену сірим пилом, у якому ноги коня грузли вище путових кісток17. Навесні або після зливи туди стікали потоки мутної води. Яр був зарослий верболозом і терниною й там гніздилося птаства без ліку. Легко було зустріти самотнього вовка або й навіть двох, бо поблизу, у напрямку Чолганського Каменя, містилося кілька вовчих лігвищ. Людям це не заважало. У ті часи зустріч із людиною в нічному степу бувала небезпечнішою. Насправді після різанини в очеретах, влаштованій у ті незабутні дні козаками зі станиці Ясенської, зелені більше не показувалися в околиці, але й так, помітивши людську постать, краще було шмагнути коня і зникнути, поки вона не наблизилася.

Розмова з Фронькою трохи роздратувала Стася. Відколи він цілком вичухався й почав набиратися сил, у нього траплялися дивні стани та відчуття, про які він волів не думати. Але що вдієш, коли тривожні думки навідувалися самі? Йому довелося перед самим собою із соромом визнати, що Одарка мала рацію. Коли вона схилялась, а у вирізі станика зблискували сильні груди, що яскраво вирізнялися білизною від засмаглої шиї, він зупиняв на них погляд довше, ніж слід. Коли Стась лягав увечері в ліжко, то незмінно думав про Шуру, а здебільшого про дні та ночі, проведені з нею в Довжанській. Ним пробігала дивна пропасниця і він часто вставав, виходив у двір і обливався холодною водою з криниці. Шура снилася йому дуже часто, а деколи й Одарка. Іноді це були досить непристойні сни, що посилювали сором’язливість і тривожність хлопця. А тепер ще цей Фронька зі своїми розмовами!

От Катю також цей язикатий зачепив! Дванадцятирічна сестра Фроньки була єдиною з доньок Никифора Тарасовича, яка перед приходом більшовиків ходила до гімназії в Єйську. Закінчилося все вступним і першим класом, але за ті два роки дівчинка набралася інших манер, одягалася по-міському й не хотіла водитися з хутірськими хлопцями. Коли її кликали на спільні розваги, вона презирливо надимала губки і з неприязню відмовляла. Мабуть, вона єдиного Стася вирізняла. Як на свій вік, вона була дуже висока, на зріст майже як Стась, не схожа на інших козацьких дівчат: худорлява, тонкостанна, з довгими стрункими ногами, чорнява та смаглява на лиці. «Мабуть, моя жінка на якогось армяшку або черкеса18 задивилася, коли її в череві носила», — жартував Никифор Тарасович. Фронька й Петрусь називали її «дилдою» і пророчили, що вона переросте церковну дзвіницю в Довжанській.

Тиждень тому Катька напосілася, аби Стась покатав її на коні. Він не мав бажання, але не знав, як від цієї пропозиції відкрутитися, тож коли вона наполягла, узяв її на луку сідла й поїхав у степ. Дівчинка вдавала, що боїться, а може, і насправді боялась, увесь час притулялася до нього та міцно обнімала лівою рукою за шию. Хлопцеві стало лоскотно і він ні сіло ні впало відтягнув губами край блузки й поцілував Катю в плече. У ярузі вони злізли з коня, зашилися в кущі тернини та цілувалися добрячих чверть години. Стась заплющував очі, і йому здавалося, що він сидить на довжанському пляжі з Шурою. На зворотному шляху він гнівався на себе, хоча кожний доторк до щоки та волосся дівчинки приносив йому величезну насолоду. Наступного дня Стась радісно скористався з пропозиції Демиденка й поїхав на кілька днів до куреня. Тепер він з острахом думав, що, можливо, Катя сприйняла все серйозно і тепер нав’язуватиметься. Хлопець захищався від цієї думки, але відчував, що не здатен відмовити. А ще цей Фронька йому всю ту історію нагадав! А крім того, дурна Одарка зі своїми жартами й зачіпками.

Коли Стась заїхав на обійстя, лише в одному вікні горіло світло. Крізь шибку було видно голову Якова Антоновича, похилену над якимись паперами. Мабуть, він почув стукіт копит, бо встав і відчинив вікно.

— Це ти, Стасю? — Старий усе ще мав чудовий зір і добре бачив у темряві. — Відведи жеребця до стайні та приходь до моєї кімнати. Я щось для тебе маю.

Стась мало не наступив на кульгавого Макарку — конюха, який зазвичай спав біля коней. Завів кабардинця в загорожу, поплескав білу кобилу на ім’я Мачуха по шиї і рушив до хати. Демиденко сидів за столом, заваленим книжками й паперами, і писав.

— А що, Стасю, набридло тобі в курені сидіти? Мені без тебе теж нудно. Оксана все більше дурнішає і щодня кінець світу пророчить. Катька знай лише кучерики перед дзеркалом накручує, а Петрусь ще замалий, щоб із ним розмовляти. Я хотів його трохи до книжок привчити, але де там! Від ранку до вечора він, сучий син, із хлопцями на вигоні шикує. Чортів розбишака! Поїси чогось? Самовар тепер запізно наставляти, усі сплять, але в кухні знайдеш залишки від обіду. Еге ж?

— Дякую, я вже вечеряв.

— Ет, яка ще там вечеря! Мабуть, ви там на самих кавунах і молоці жили. Іди на кухню, принеси вареників. Я теж трохи подзьобаю, а принагідно й вип’ємо по чарочці. Спека спала, це не зашкодить.

Стась уже здогадався, що старий козак має йому щось сказати або шукає приводу для розмови. Він більше не протестував, приніс велику макітру з варениками і дві виделки.

Тим часом Демиденко налив горобинівку в невеличкі кришталеві чарки і задоволено оглядав золотаву рідину під світлом.

— Ну, і у вас, і в нас хай буде гаразд! Будьмо! — Він чокнувся з хлопцем, випив, обтер вуса й багатозначно крекнув: — Є новини від твоїх.

— Від батьків? Давно?

— Харкачьян учора з міста повернувся. Поки все гаразд. Полковника перестали тягати, от тільки йому знов у ліжку доводиться лежати й удавати важкохворого. Батько наказує, щоб ти ще не повертався. Тут у тебе свобода, ніхто тебе не зачіпає. Літо посидиш із нами, а далі побачимо. Про решту ж дізнаєшся з листа.

Демиденко понишпорив на столі та вручив Стасеві конверт.

— То я піду до себе. Уже пізно і я не хочу заважати.

Зморшки від очей козака розбіглися в добродушній усмішці.

— А другого листа не хочеш?

Лише тепер хлопець помітив, що Демиденко ховає в рукаві невеличкий сірий конверт.

— Від кого?

— Не знаю, від кого… — Яків Антонович бешкетно глипав очима. — Як прочитаєш, то дізнаєшся. А тільки мені, старому, бачиться, що лист дівчиною пахне. Подумай — може, вгадаєш.

«Від Шури!» — заколотилося Стасеве серце. Мабуть, він стояв з дуже дурною гримасою, ніяково крутячи в руках обидва листи, і, вочевидь, зашарівся, бо Демиденко порснув гучним сміхом. І поплескав хлопця по плечу.

— Ну, іди, іди… Листи краще читати на самоті. Тільки візьми із собою свічку, під світлом місяця не побачиш.

Стась скористався дозволом, подякував і пішов до своєї кімнатки. Йому кортіло спочатку відкрити другий лист, але він себе пересилив. Лист від батьків був досить лаконічним. Полковник писав, що повернення до міста поки не має сенсу й наказував залишитися щонайменше до осені. Більшовицька влада перестала ним цікавитися, із голоду вдома не вмирають. Стась читав з усе сильнішим розчаруванням, бо все це були відомі речі. Лише наприкінці натрапив на цікавіші новини. «У місті утворився Польський комітет, офіційно визнаний більшовиками. Є цілком конкретні новини про умови миру, підписаного з Польщею. Договір передбачає репатріацію всіх польських громадян. Невідомо лише, коли це станеться. Однак, схоже, ще не тепер, бо треба зберегти черговість, а Кавказ на одному з останніх місць. Можливо, ми зможемо виїхати лише взимку або й навіть наступного року».

Стасеві здалося, що завжди старанний каліграфічний почерк батька немовби змінився. Літери постійно налазили одна на одну, рядки бігли навскіс, а не паралельно. Потім писала мама. Просила, аби він дбав про себе, добре харчувався, не застуджувався й не надто зловживав кінною їздою, і в жодному разі не від’їздив задалеко від хутора. Щось коротко черкнули сестри.

Хлопець замислився так, що й забув про другий лист. Лише коли засичав і почав порскати недогарок свічки, Стась мерщій роздер конверт. Передчуття його не зрадило: лист був від Шури. Великі, виведені невмілою рукою карлючки заповнили чотири сторінки зошитового паперу.

«Мій найдорожчий Стасю, — писала дівчинка. — У перших словах мого листа повідомляю, що я здорова і моя тітка також, і вдома все гаразд. Я вже двічі була у твоїх батьків, бо частіше ходити соромлюся, хоча прийняли вони мене люб’язно, і в них теж усі, дякуючи Богові, у порядку. На вулицю я виходжу нечасто, більше сиджу вдома й допомагаю тітці. Також повідомляю, що навчилася готувати різні страви, ті, які ти любиш. Я дуже скучила за тобою і щодня молюся так, як ти мене навчив, і прошу Святого Миколая Чудотворця й мого покровителя Святого Алєксандра Нєвского, аби про мене не забув. У тітки отелилася корова, а на Радуницю19 ми зарізали кабана та маємо повну комірчину ковбас, кишок і сальтисонів. І ще повідомляю, що подружки мене підмовляють гуляти з ними, а найбільше Льолька, але я відмовляю, бо які гульки без тебе? Подейкували нещодавно, що “Чорного Єгорку” зловили й убили, але це, мабуть, неправда, бо про таке б оголосили. “Бліда Сашка” знову в місті й волочиться ночами з матросами. Я бачила її одного разу здалека, коли йшла до крамнички по соду на тісто, і одразу ж сховалася, щоб від рудого Стєньки біди не напитати. Повідомляю тобі теж, що спека тепер така, що неможливо спати, а я ночами тільки про тебе думаю, і як подумаю, то мені збирається на плач, хоч тобі й не подобалося, коли я плакала. Я навіть апетит втратила, але це, можливо, від спеки. Проте тітка каже, що я погарнішала, і дядько теж. Тож коли ми побачимося, я тобі, можливо, ще сподобаюся, якщо ти собі на хуторі гарнішу не знайшов, а як подумаю, що й це може статися, то знову плачу.

Не гнівайся, що літери вийшли криві і що я наробила так багато ляпок. Цілую тебе і вітаю, і бажаю здоров’я й успіхів, і щоб ти написав кілька слів, коли трапиться нагода. Твоя любляча наречена — Олександра Софронівна Фоменко».

Останні речення Стась ледве міг розібрати в мерехтливому блиску свічного недогарка. Швидко роззувся, роздягнувся і впав на ліжко, підклавши руки під голову. Шурка — щира дівчина, і, мабуть, так воно все і є, як вона написала. Вона нікуди не виходить і ночами за ним плаче, а він… За Одаркою підглядав і з Катею цілувався. Якби вони були разом, до цього б не дійшло. І чому ж це батько не дозволяє йому повертатися до міста? На допомогу Демиденка розраховувати не випадає, бо той сам хоче його на хуторі затримати. Якби ж то можна було Шурку на хутір привести! Тут стільки домашніх, що ще один рот — різниця невелика. Але як у такій справі з Яковом Антоновичем розмовляти?

Хлопець міркував і тривожився, поки його не зморив сон. Йому наснилося, що він на пляжі єйського лиману й купається разом з Одаркою. На березі стоїть Шура та гірко плаче. Вітер розвіває червону спідничку і хльоскає по засмаглих литках. Лиманом пливе велика шаланда20, нахиляючись під напнутим вітрилом. У човні Єгорка, «Бліда Сашка», Ашваянц і Фронька з Катею. Хлопець озирається і бачить, що небо на сході пойняте загравою. Одарка обіймає його за талію. Поволі здіймається спінений бурун і заливає їх зеленою морською водою. Гігантські фукуси21 погойдують довгими мацаками біля лиця. Поволі опадаючи на дно, Стась чітко усвідомлює: «Кінець історії! Я більше ніколи не побачу Шуру!»

1 Стая — старопольська міра довжини, визначена як відстань, подолана конем між двома відпочинками. Мала різну довжину: старопольська — приблизно 134 м, новопольська — приблизно 1066,8 м (прим. перекл.).

2 29 червня, свято апостолів Петра й Павла (прим. лондонського видавця).

3 Кабардинець — кінь старої породи, яку розводили черкеси на Північному Кавказі (тут і далі, якщо не вказано інше, — прим. до польського видання).

4 Клус — швидкий алюр, середній між галопом і кроком (прим. редакт.).

5 Забулдижитися (від рос. забулдыга — нероба, гульвіса) — тут: волочитися, вештатися.

6 «McCormick» — відомий виробник сільськогосподарської техніки. Фірму засновав 1831 року американський винахідник Сайрус Голл МакКормік (1809–1884).

7 Пуд — давня українська одиниця маси, що становить 16,5 кг.

8 Іногородні — переселенці з Центральної Росії та України, люди некозацького походження, що мешкали на козацьких землях. Після жовтневого перевороту чимало іногородніх вибрали сторону більшовиків.

9 Олеодрук — репродукція, що наслідує олійну картину, виконана в техніці кольорової літографії. Також картина без високої художньої цінності.

10 Козяча ніжка — конусоподібна самокрутка, що загинається у формі літери «L».

11 Зелені — збірне визначення нерегулярних збройних загонів (переважно російських селян і козачої міліції), що з’явилися під час громадянської війни з метою захисту місцевого населення від переслідувань, реквізицій і примусового призову до війська. Ці загони боролися і проти білих, і проти червоних. Діяли здебільшого в південній Росії та в Україні.

12 Хортиця — найбільший острів на Дніпрі (площа — 23,6 кв. км), нині в межах міста Запоріжжя. У XVI ст. на Хортиці була заснована Запорозька Січ. Тут: Хортиця і Великий Луг — частини табору очеретівців.

13 Посторонок — міцний ремінь або мотузок, що з’єднує в упряжці хомут з орчиком (прим. редакт.).

14 Орчик — дерев’яний валик у сільськогосподарському знарядді або возі, призначений для закріплення ременів і ланцюгів в упряжі.

15 Бешмет — верхній чоловічий одяг тюркських народів, півкаптан до колін зі стоячим коміром.

16 Черкеска — довгий приталений чоловічий каптан без коміра, верхній одяг майже всіх народів Кавказу та деяких козаків.

17 Путова кістка — суглоб над копитом кінської ноги.

18 Черкеси — етнічна група на північно-західному Кавказі.

19 Радуниця або Проводи (Гробки, Діди, Красна гірка, Могилки, Поминки, Провідки, Проводки, Радовниця, Бабський Великдень) — другий тиждень після Великодня, який в українській традиції є поминальним за померлими родичами (прим. перекл.).

20 Шаланда (від фр. chaland — барка, а chaland походить від лат. chelandium і пізньогрецьк. chelandion — візантійська воєнна галера) — на Чорному й Азовському морях великий вітрильний рибальський човен із пласким дном.

21 Фукус (лат. fucus) — вид водоростей, що належать до класу бурих.

Розділ ІІ

Наступного ранку Стась поснідав і одразу ж заходився писати листи. Виходило абияк, бо він утратив вправність, а від роботи на жнивах і кінної їзди пальці згрубіли і стали незграбними.

До батьків хлопець написав коротко і по-діловому, звітуючи про щоденні справи та посячи, щоб йому дозволили повернутися восени до міста. Із посланням до Шури вийшло не так швидко. Він розпочав із «Люба Шуро!», але одразу ж перекреслив. «Це було б занадто великою ніжністю. А то ще подумає, що я світу без неї не бачу…» Стась починав кілька разів, сердився, поки врешті-решт не вирішив, що фрази «Дорога Шуро!» має вистачити.

Він писав повільно й марудно, часто перериваючись. Упадав у задуму, гриз кінчик ручки пера. Хотів детально написати про все, але подумав, що лист може потрапити в небажані руки. Краще бути обережним.

«Якби я міг, то б уже повернувся до міста, але батьки ще не дозволяють. Проте думаю, що восени я повернуся та, мабуть, ще взимку, а найпізніше навесні ми поїдемо далі і я заберу тебе з собою, як і обіцяв торік». Стасю кортіло додати, що вони виїдуть до Польщі, але в останню мить він стримався. Шура й так повинна здогадатися.

«Це добре, що ти не вештаєшся вулицями й не дослухаєшся до намовлянь дурної Льольки. А для ридань ти причин не маєш, бо я про тебе не забув». Стась уже збирався написати, що на хуторі не має справ із жодними дівчатами. Але завагався. Бо не так давно цілувався з Катею. Щоб не брехати в занадто яскравий спосіб, він дипломатично дописав: «Тут є дівчата, але жодна з них не зрівняється красою з тобою». Задоволений відмовкою, хлопець занадто різко встромив перо в каламар і вилив чорнила на папір. Треба було переписувати лист від початку. Урешті-решт він закінчив і довго міркував, як підписатися. Шурка написала: «Твоя любляча наречена», тож, мабуть, сподівається того ж. Їй буде прикро, якщо Стась використає інший зворот. «Та нехай уже, — незворушно махнув він. — Тішитиметься тепер цілий тиждень». І розмашисто підписав: «Твій люблячий наречений — Станіслав Петрович Маєвський».

Хлопець уважно перечитав окремі речення по кілька разів, критично міркуючи, чи не вийшов лист занадто сентиментальним. Заклеїв обидва конверти і великими літерами написав точні адреси. «Коли трапиться нагода, Яків Антонович мені скаже. А краще мати листи напоготові, щоб не писати в останній момент».

Стась почув за вікном спів. Підійшов ближче і вихилився, але співачки не побачив. Мабуть, вона була за рогом хати. Писклявий дівчачий голосок виводив бадьору мелодію:

Як умер мій Василь

Та й на лавці лежить.

Василиха по тарілку,

По горілку біжить.

І горілку несе,

І музику веде.

«Тепер я си погуляю,

Не боюся тебе!»

«Точно Катька», — подумав Стась. День був менш спекотний, ніж попередні, але розігріта жорства подвір’я дихала спекою. Шовковиці й абрикоси стояли нерухомо, лише малими листками акації пробігав легкий дрож. Сонцевики й лимонниці з крильцями в зелені та білі крапочки ліниво кружляли, раз по раз сідаючи на стежку. Уздовж призьби пишався рядок лілових ірисів.

Стась почув тупотіння ніг у коридорі. Ледве встиг сховати листи під зошит, як відчинилися двері й до кімнати влетіла Катя. Хлопець уже бачився з нею за сніданком, і вони привіталися як зазвичай. Але це було в присутності старших. Дівчинка мала на собі темно-синю спідничку пансіонерки й білу блузку з відкладним коміром. Хоч і доросла над свої літа, вона не хотіла носити довгих спідниць, як заведено серед козачок, і відкривала гарні ноги до колін. Бабуся Оксана марно сварилась і нарікала. Демиденко усміхався й жартував: «Яка різниця, довга спідниця чи коротка. Мотря Поліщуківна носить спідницю по самі кісточки, а кожному, хто сподобається, задирає її вище пупця…»

Родина Поліщуків мешкала зовсім поруч з Демиденками. Про старшу доньку, Мотрону, ходили чутки, що вона позаторік скочила в гречку з якимсь приїжджим козаком і відтоді вже двічі гуляла. Хоч і хазяйська донька, куркулька, вона дружила з Одаркою та часто навідувалася на подвір’я. «Кому як, але двом сучкам найлегше знюхатися», — погиркувала на кухні бабуся Оксана, гучно торохтячи казанами. Ніхто не звертав уваги на бурчання старої.

Катя мала новий червоний бант у волоссі та задерикувато всміхнулася.

— Стасю, а ти сьогодні не поїдеш у степ?

— Я вчора наїздився. Кості болять. Та й пізно вже, незабаром на обід покличуть.

— Я питала, чи пополудні…

— Не знаю. Яків Антонович казав, що хоче зі мною поговорити. Мабуть, дасть мені щось новеньке почитати. А нащо питаєш?

— Бо якби збирався, то й мене можеш узяти із собою.

— Еге ж… Із дівчиною не поїздиш!

— Я не боюся. Якщо захочеш погнати коня, не злякаюсь.

— Ти знову затягнеш мене до яру й захочеш цілуватися.

— Не блазнюй! Ти ще й брехло! Це ти мене перший поцілував.

— Не бійся, більше не буду!

— А це чому? Хіба в цьому є щось погане? Жодного гріха! У гімназії всі дівчатка вже від третього-четвертого класу цілувалися з хлопцями. А декотрі не лише цілувалися! А я б перейшла тепер до третього класу, якби не більшовики.

Досі Стась ніколи не заводив розмов із Катею, заздалегідь вважав її шмаркачкою та збував недомовками. Але з тої кінної прогулянки все змінилося. Дівчинка була балакуча, як сорока, а оскільки не хотіла водитися з однолітками-сусідами, цілими днями нудилася й не знала, чим себе зайняти.

— Овва, велике діло! — знизав плечима хлопець. — Я б уже перейшов до четвертого.

— Але ти старший аж на два роки, — тріумфувала Катя. — Я й так тебе на рік випередила. — Вона всілася на стілець і грайливо гойдалася, затиснувши складені долоні між колінами. — Послухай, Стасю… я вже давно хотіла тебе спитати. Ота дівчина, що тут була, коли тебе торік привезли… це що?

— Яке ще тобі що?

— Але ж вона була з тобою в очеретах. Ти думаєш, я не підслухала, як старші розмовляли? Навіть дідусь сміявся, що ти нареченою розжився. Це правда, що ви були нареченими?

— Може, і правда… А тобі треба знати? І нема чого зуби шкірити! Нічого смішного.

— А я геть і не сміюся. У нас у гімназії теж були дівчатка, які заручалися. Маруська Бончар була заручена з учнем п’ятого класу. Ну, знаєш, із реальної школи22… І Люба Васинчук теж. А одного разу я навіть була на шлюбі, який дівчатка влаштували.

— На шлюбі? Справжньому?

— Ну, не зовсім… Буцімто справжньому… Тобто несправжньому, бо без попа. Один школяр перевдягнувся й удавав попа.

— Як це? — зацікавився Стась. — Розкажи.

— Ну, звичайно, як шлюб. Старша сестра однієї моєї подружки була молодою. Вона вбралася в біле й дістала з шафи вельон. Справжній вельон — шлюбний! Його мама тримала в шафі як пам’ятку. І був молодий, і весільний кортеж — усе як годиться! А я була однією з дружок.

— І як скінчилося?

— Тож потім, коли піп, тобто той школяр, який попа вдавав, женив їх, вони пішли до спальні й зачинилися. Так, мовби справді були чоловіком і дружиною. Присягаюся!

— А ви?

— А ми хотіли крізь дірку від ключа підглядати, але нічого не було видно, бо вони загасили лампу, і мені одразу ж довелося йти, бо вже стало пізно. Вихователька в пансіоні накричала б на мене. Але потім дівчатка мені розповідали, що там усе було по-справжньому. Я так шкодувала, так шкодувала, що не могла залишитися до кінця.

— А старші, батьки це дозволили?

— Якраз у тому й річ, що вони вибрали такий день, коли нікого вдома не було. А один із тих хлопців, що за дружбу був, навіть мене підмовляв із ним заручитись і обіцяв, що ми візьмемо такий самий шлюб. Він майже мені освідчився та в руку мене поцілував. Тільки одразу ж потому прийшли більшовики і не було часу.

— То скільки тобі тоді було?

— Одинадцять. Але я завжди була висока й мене сприймали як старшу. У класі була найвищою та ходила в першій парі з Глашею Порфіровою.

— Ото б дав тобі батько заручини і такий шлюб! Посік би тебе нагаєм до кісток.

— Бо козаки ще відсталі. Розумієш? У місті зовсім по-іншому.

— Послухай-но, — раптова думка навідала Стасеву голову. — А ти Ніну Бахмєтьєву знала?

— Доньку коменданта порту? Авжеж! От тільки вона була старшою за мене. На два класи. Вона танцювала найкраще в усій гімназії. Позаторік, коли була вистава, вона танцювала в казці «Королева фей», а я була дамою її двору. На мені була коротка муслінова спідничка, обсипана срібними зірочками, а також я мала зірку у волоссі та черевички, зав’язані срібними стрічками. А ти на тій виставі не був?

— Не пам’ятаю… Мабуть, ні…

— Авжеж, не був! Тепер я пригадую, що це було для поранених вояків у шпиталі. І всім сподобалося, і нам довелося танцювати на біс. О, так! — Катя зірвалася, закрутилася в піруеті, а потім схопила краї спіднички пальцями та глибоко вклонилася Стасеві. Переждала трохи і з ображеною міною всілася на стілець. — Ти міг принаймні зааплодувати. Видно, що між козаками змужичився.

— Отакої! Двічі покружляла, показала спідничку й вуже хоче, щоб я їй овації влаштував.

Катя весело розреготалася, заклала руки за голову і прогнулася назад.

— А знаєш, Стасю, — протяжно мовила вона, кидаючи очима бісики, — що ми звідси, мабуть, виїдемо?

— Виїдемо? Куди?

— Я точно не знаю. Але коли ти був у курені, сюди до дідуся багато козаків приїздило. І неабияких! Осавули23, урядники24. Навіть один отаман, я вже не пам’ятаю, з якої станиці — Гулянської чи якоїсь іншої… І мені вдалося трохи підслухати. Тому я й думаю, що ми звідси виїдемо.

— Напевно, не до міста?

— Та ну… Може, що станиці Челбаської. Я не знаю, але здогадуюся. Бо там наша родина мешкає, ми звідти родом. Мабуть, тобі Яків Антонович розповів… І з того, що вони говорили, я зробила висновок, що тут стає небезпечно. До моря і до Єйська занадто близько. Але не кажи про це нікому, бо тоді мене дідусь насварить за підслух.

Стась слухав, насупивши брови. «Можливо, саме тому Демиденко сказав, що хоче зі мною поговорити?»

— Ти чого так насупився? Може, тобі жаль виїздити, щоб від нареченої занадто не віддалятися? Де вона тепер? До міста повернулася?

Стась зірвався, стиснувши кулаки. Дівчинка прослизнула зі сміхом у відчинені двері.

— І не забудь покликати мене, коли захочеш їхати в степ! — крикнула вона вже з-за дверей.

Хлопець сів за стіл, підпер руками голову і задумався. «Що це ще за ідея про виїзд із хутора? А може, Катька щось наплутала, недочула? І взагалі, чого вона від мене хоче й навіщо свої історії розповідає? Вона гарна, бо гарна, але до Шурки їй як свині до неба. Хіба що вища за неї та має довгі ноги. Тому, мабуть, її в цей балет і взяли. Разом із Ніною… А що з нею? Може, загинула… Хоча ні, Шура розповідала, ніби козаки зі станиці Ясенської всіх дівчат тоді відбили. Але Катька забагато собі дозволяє. І наполягає взяти її в степ. Мабуть, від нудьги. Ті книжки, які їй дає Яків Антонович, вона читати не хоче, а інших тут немає. З дівчатами на забави вона не виходить, носа перед ними задирає. Пансіонерка! Я вже бачив таких пансіонерок в очеретах».

Стась сховав листи, що лежали на столі, до шухляди, де він тримав фарби та кілька книжок. Ще минулої осені мама прислала йому з оказією. Він знав їх добре, читав неодноразово, але охоче до них повертався. Демиденко давав йому переважно історичні книжки, хоча у великій бібліотеці старого козака не бракувало й белетристики. Найбільшу ж утіху приносило Стасеві гортання великої військової енциклопедії, кільканадцять грубих томів якої заповнювали пів заскленої шафи, пишаючись позолоченими назвами на шкіряних палітурках. У солідно опрацьованій історичній частині Стась знайшов чимало інформації, що стосувалася історії Польщі. Зокрема були вельми детально описані наполеонівські війни та обидва повстання, а кожну важливу статтю ілюстрували рисунки, мапи і плани. Хлопця дивувало, що тон цих розвідок так сильно відрізнявся від шкільних підручників, явно шовіністичних і антипольських. Енциклопедія оцінювала поляків і їхню воєнне минуле зовсім по-іншому — серйозно і з повагою, а іноді навіть із великою шаною. Тут і там траплялися викривлення, особливо в описі Січневого повстання, але це був явно не Іловайскій25.

Енциклопедії потрапили хлопцю в руки досить пізно. Попервах він не підозрював про їх існування, оскільки грубі фоліанти стояли в окремій шафці, завжди зачиненій на ключ. Вона була засклена, але шибку Яків Антонович навіщось затулив зеленим папером. Одного разу, коли він розповідав Стасеві про захоплення Очакова, під час якого відзначилися чорноморські козаки, йому забракло якоїсь дати чи подробиці. А через те, що у своїх історичних розповідях він любив точність, вийняв срібного годинника, відчепив від ланцюжка невеличкого ключика й відчинив шафку.

Консультація тривала якусь мить, але Стась усе ж помітив уміст полиць. Кількома днями пізніше від звернувся до Демиденка. Той трохи трахтувався26, пояснюючи, що це дуже цінне видання, не дай Боже знищити якусь сторінку, і буде непоправна шкода, але врешті-решт усе-таки дозволив себе вмовити. Грубі фоліанти почали по черзі мандрувати до Стасевої кімнати. Саме сьогоднішнього ранку він узяв читати восьмий том — закінчення літери «К», «Л» і початок «М».

Стась дістав із шухляди книжку й поклав на стіл. Розгорнув на сторінці, на якій перед тим, як узятися за писання листів, помітив, гортаючи сторінки, статтю про битву під Кумейками27. Еге ж, саме її Сєнкєвич згадував у «Вогнем і мечем». Хлопець уже брався за читання, аж раптом поглянув на свої руки, щойно заплямовані чорнилом. Знайшов мило й рушник і помчав на кухню. Бабуся Оксана зиркнула запитально.

— Хотів руки помити.

— То йди, соколику, до криниці. Немає води… Я саме збиралася Катю послати, але це дівчисько кудись завіялося. Її ніколи немає, коли потрібно. А банти у волосся вона вплітати вміє… Ой, аби лиш вона тими бантами й кучериками біди собі не напитала. Ходи, соколику, помий руки і мені води принеси. Добре, що ти дбаєш про чистоту. І дбай не лише про руки, а й про чистоту душі та думки, щоб диявол до них доступу не мав. Диявол — як та муха, постійно лайно вишукує і дзижчить у людські вуха, і підмовляє. А чистої води боїться…

Стась уже був надворі. Причепив відро до ланцюга, а чорну від смоли мотузку — до корби. Відро поїхало вниз, описуючи спіралі, і гучно ляпнуло об воду. Хлопець перехилився через цямрину28. Із глибини криниці линув приємний темно-зелений холод. Він бачив своє відображення, що химерно стрибало колами, які ліниво розходилися навсібіч. «Ох, як би приємно було скочити і скупатися», — подумав Стась. Він прокрутив корбу, щоб відпустити мотузку, і різко нею засмикав, поки відро повністю не занурилося.

Хлопець тягнув обережно й повільно, аби не розплюскати воду. Уже простягнув другу руку по відро, коли десь зовсім близько почувся постріл із рушниці. Стась рефлекторно випустив корбу. Відпущена мотузка розкручувалася з блискавичною швидкістю. Звук падіння відра злився з другим пострілом. І знову сполохана зграйка горобців зірвалася зі стежки. У сусіда зайшлися гавкотом собаки. «Але ж це дуже близько, — зафіксував хлопець. — І пів версти не буде».

У неймовірному поспіху Стась знову набрав воду, дістав відро й заніс на кухню.

— Стріляють? — байдужим голосом запитала Оксана.

— Десь неподалік. Так, немовби в напрямку Довжанської.

— Нехай стріляють, кляті антихристи! Нехай стріляють, поки гнів Божий їх не побив і не поламав їхні мечі, луки та воєнні колісниці. Бо сказав Господь: повалю їх перед лицем своїм, страчу їхніх синів і приведу доньок їхніх до Вавилонського полону…

Стась не слухав. Коли вискочив на подвір’я, знову бахнуло кілька пострілів, але вже мовби трохи далі. Біжучи до хвіртки, він оббіг хату й за рогом натрапив на Катю.

— Стріляють! — Дівчинка обіруч схопила його за руку.

— Стріляють — ну то й що! А ти не знаєш де?

— Кажуть, що в садах.

— Хто казав?

— Молодий Поліщук… Якісь солдати напали на жінок, козаки почали захищати, і зчинилася стрілянина. Казав, що є кілька вбитих.

Хлопець кинувся в протилежному напрямку.

— Стасю! Ста-а-а-сю! — кричала йому вслід Катя. — Не йди туди! Ще застрелять тебе. Стасю!

Катя його наздогнала, коли він перелазив через пліт, аби коротшим шляхом добігти до садів.

— Пусти!

— Тоді принаймні візьми мене з собою.

— Та ну! Таке не для дівчат. Я тільки погляну, що сталося. А потім тобі розповім.

Одразу ж за хатою був вигін29, а далі простягалися фруктові сади, що були в спільній власності мешканців Чорного Хутора. Серед абрикосових і персикових дерев стояли садівничі курені. Тут і там виднілися конусоподібні вулики. І вся територія була обгороджена старим плотом, майже невидимим за гущавиною жовтих акацій, що обросли його обабіч. Гущавина була такою щільною, що унеможливлювала прохід до саду. Треба було йти через головні ворота або одну з нечисленних хвірток. Але Стась, якого Демиденко іноді посилав по фрукти, мав свої ходи. В одному місці весняні бурі змили ґрунт і оголили коріння акацієвих кущів. За допомогою ножа Стась зрізав нижні гілки та поглибив мілку нішу в чорноземі. Тільки з дуже близької відстані можна було помітити прохід. Тудою було ближче, і він заходив у сади непоміченим.

Хлопець проліз на животі під живоплотом, став рачки і роззирнувся. Не помітив нікого. Ховаючись за стовбурами і щоразу припадаючи до землі, обережно занурювався в сад. Стась почув гамір приглушених голосів. У нього заколотилося серце, він підповз ближче й дивився крізь розхилене гілля. Перед садівничим куренем стояло кілька козаків. Стась упізнав старого Поліщука й одного з його синів. Двох братів Терещенків. Рудого Соловія зі шрамом на лівій щоці. Під похиленим деревцем аличі виднілася нерухома людська постать. На ній були кавалерійські галіфе та розстебнутий френч30. Кудлата папаха31 лежала поруч. Мухи кружляли роєм над головою вбитого.

Козаки радились упівголоса, і лише окремі слова долинали до причаєного хлопця. Він не міг зліпити їх воєдино та збагнути, про що йдеться. Із-за дерев вискочив босий підліток і біг, розмахуючи руками в найвищому збудженні.

— Ведуть! Упіймали! Далеко не втік.

Чоловіча юрба заколихалась і розсіялася. Першої миті вони затулили Стасеві трьох козаків і полоненого, який ішов між ними із зав’язаними ззаду руками. З розбитого лиця сочилася кров. Одного ока не було видно. З-під розірваної сорочки виднілися широкі, густо зарослі груди. Він стояв, широко розставивши ноги й нахиливши голову назад, немовби хотів щось угорі побачити, і важко дихав.

— Пити! — мовив захриплим голосом.

— Ах ти наволоч! — Молодий козак смикнув шнурок, яким ззаду зав’язали руки впійманого. — Тобі пити захотілося! Стривай, ми тебе зараз напоїмо.

— Де ви його зловили?

Тепер усі заходилися гучно говорити, один перекрикував другого, і Стась чітко чув кожне слово.

— Він тікав, наче заєць. Щастя, що кінь був під рукою. Гнат його впіймав одразу ж за кукурудзою.

— Він двічі в мене вистрілив. А я його нагайкою по кумполу я-а-ак уперіщив! То він одразу ж ногами накрився.

— Потім захищався ножем. Справжній навіженець! Ось, рукав мені розпоров, — показував ще один. — Добряче нам його довелося віддухопелити, поки він заспокоївся.

— Що з ним зробимо?

Стась почув швидкі кроки. Широкою стежиною йшов Демиденко та двоє ще старших чоловіків. Козаки розступилися.

— Та-ак… — Демиденко оглянув юрбу. Ліву руку він заткав за пояс, правою скуйовдив сиву чуприну. Показав кінцем черевика на лежаче тіло. — А цей як? Віддав Богові душу чи поранений?

— Геть до смерті поранений, Якове Антоновичу. Терещенко йому поцілив у самісіньке серце. Уже й вистиг.

Полонений смикнувся знов і підняв голову.

— Пити! — повторив він, хрипко дихаючи.

Молодий козак нахилився, видер жмуток трави й запхав її в закривавлений писок красноармійця.

— Ось тобі, сволота смердюча! Пий!

Демиденко відтрутив його брутальним рухом.

— Облиш! Хіба не бачиш, що жити чоловіку залишилося недовго? Ану, скочте хтось і принесіть води.

Старий кивнув на Поліщука й відвів його набік. Вони тихо розмовляли, спокійно жестикулюючи. Видно було, що одразу дійшли згоди. Вони перечекали, поки бранець доп’є з глиняного гладущика, піднесеного кимось із козаків йому до рота. Демиденко вийшов наперед.

— Отже, братику, нам доведеться зробили тобі каюк32. Іншого виходу немає. Ніхто вас не запрошував до козацького хутора дівчат у кущі тягнути. Повоював і досить. А тепер полізеш у зашморг. Досить ви потовкли нашого брата. Ти звідки сам?

Смертник набрав повітря і сплюнув кривавою слиною.

— Я з Тамбовщини. Є таке село — Чєропаєво. Може, чув?

— Звідки б мав чути? Мені ваші кацапські села нецікаві.

— З Чєропаєва. Там дуже гарно солов’ї навесні співають.

— Тепер вони вже комусь іншому співатимуть. Не тобі. Маєш якесь бажання?

Красноармієць обвів диким поглядом усе навколо.

— Бажання?

— Ну… Може, ти в Бога віруєш, помолитися захочеш.

— Нехай піп молиться. А бажання в мене таке, щоб не вішали. Якщо не може інакше бути, то вже застрельте.

— Ні, братику… У нас немає стільки набоїв, аби псувати їх на тебе. Може, тобі ще хочеться розстрілу з усіма військовими почестями?

Демиденко кивнув козакам.

— Хочете жереб тягнути чи зголоситься доброволець?

Ніхто не зголосився. Козаки невпевнено перезиралися. Гнат випустив мотузку з руки й відступив на кілька кроків.

— Ну?

— Може, ти сам вибери, Якове Антоновичу.

Старий неприязно відмахнувся.

— Що ж, можна й вибрати. Соловію… Тобі червоні рідного брата кольбами на смерть забили. Тож тобі й годиться. І силу маєш відповідну — від тебе не втече.

Демиденко роззирнувся по деревах. Показав на могутню акацію, що росла під куренем.

— Здається, на ній буде найзручніше. Ти, Терещенку, і ти, Федю, допоможете. Гайда!

Рудий козак зі шрамом закасав черкеску й обійняв стовбур руками.

— Підсадіть-но. Лізти треба обережно, бо колючок повно.

Смертника поставили під деревом. Молодий Терещенко закинув йому зашморг на шию. Соловій зав’язав мотузку на середині довжини за міцну гілляку та потягнув для проби.

— Порядок!

Красноармієць гучно гикнув і залопотів повіками.

— Не мучте довго. Ти вже колись вішав?

Син Терещенка підняв із землі папаху вбитого й устромив у зуби бранця. Молодий козак був блідий, руки в нього тряслися.

— Допоможи, Федю.

Удвох вони підсадили засудженого й підняли його вгору, майже на рівень гілляки.

— Дава-ай!

Соловій смикнув мотузкою і водночас двоє помічників відскочили вбік. Вільно відпущене тіло впало вниз і рвучко загойдалося на мотузці. Страчуваний смикався, брикаючи ногами і роблячи кумедні ножиці. Його лице почорніло, зі здорового ока линули сльози. Соловій важко сопів, усіма силами напружених рук тримаючи мотузку. Козаки відвернулися. Гнат зняв шапку і тричі розмашисто перехрестився.

Стась заплющив очі. Під повіками йому пекло живим вогнем, у роті було гірко й до горла підступила нудота. Він відчував майже фізичний біль. Припав щокою до розігрітої землі. «А руки не помив, — промайнула несподівана думка. — Рушники й мило залишив біля криниці. Ще хтось украде».

Тіло повішеного поклали на траву біля першого вбитого. Демиденко присів і приклав вухо до грудей. Підвівся. Клацнув пальцями.

— Швидка робота. Ти, Соловійку, маєш талант до катування. Занесіть їх до куреня і прикрийте соломою. Уночі вивеземо. І не розпатякайте про все це. А хто стріляв і де, ви не знаєте. Аби лише з цього нової біди не було.

Вони пішли. Стась лежав між кущами акації, приголомшений побаченим. Два роки тому він був присутній на схожій страті, але це було геть інше — здалеку, на справжній шибениці й вішали невідомі особи. А тут… Соловій, молодий Терещенко… Соловій дав йому колись шматок шоколаду. Яків Антонович такий добрий до нього, а цього чоловіка одразу засудив до смерті. «А полковника Аґєєва пам’ятаєш, — уколов спогад. — Він теж був з тобою добрий і теж людей до смерті засуджував».

Горобці сварилися біля куреня. Дикий кіт потерся смугастим боком об стовбур акації вішальника та розлігся на траві. Стась кинув у нього грудкою землі. Птаство розлетілося з гамором. «Він говорив про солов’їв… що вони гарно співають… Чому саме про солов’їв? Він навіть не згадав про своїх родичів. А може, він не мав родини… І помолитися перед смертю не захотів».

Хлопець повільно підійшов до місця недавньої страти. Придивився. Трава була зім’ята та скопана каблуками важких чобіт. Там, де лежав убитий, чорніла широка пляма крові. Щось зблиснуло в траві. Він нахилився й підняв рушничну гільзу. Зважив її на долоні. «Можна буде зробити запальничку».

Стась іще раз поглянув на пляму крові, відкинув гільзу широким змахом руки та бігом пустився до хати.

22 Реальна школа — середня школа з пріоритетом природничих наук. Протиставлялася гімназії (класична освіта), давала практичні знання, що були необхідні для професійної діяльності. Перші реальні школи виникли в Німеччині (прим. перекл.).

23 Осавул (від тур. jasaul — виконавець наказів) — офіцерський чин у козацьких військах Російської імперії, аналог ротмістра.

24 Урядник — тут: старшинське звання в козацьких військах Російської імперії.

25 Дмітрій Іловайскій (1832–1920) — російський історик, публіцист, автор шкільних підручників, що використовувалися в гімназіях Російської імперії від 1860-х років до початку ХХ століття. Відомий шовіністичними та антисемітськими поглядами, він вважав, що російські революціонери є лише інструментом у руках євреїв і поляків. У Польщі підручники Іловайського вважалися інструментом русифікації.

26 Трахтуватися — сперечатися (прим. редакт.).

27 Кумейківська битва — бій між селянсько-козацьким військом під проводом Павлюка та польським коронним військом. Відбулася 6 (16) грудня 1637 року під селом Кумейками (нині Черкаська область). Битва була переможною для поляків (прим. редакт.).

28 Цямрина — обмурок або дерев’яна конструкція, що зміцнює водозбірники, зокрема криниці.

29 Вигін — спільне пасовище для всього села.

30 Френч — коротка військова куртка.

31 Папаха (від тюрк. папах) — чоловіча шапка з овечого хутра, популярна серед народів, що населяють Кавказ і Середню Азію, зокрема серед козаків.

32 Каюк — кінець, смерть; тут виступає у функції дієслова «вбити».

Розділ ІІІ

На обід Яків Антонович не вийшов і наказав подати йому в кабінеті. За родинним звичаєм старші сідали за стіл у їдальні, а дітлашня під орудою Одарки збиралася на кухні. Катя вже давно збунтувалася проти трапезування зі спільної миски і їй дозволяли сідати зі старшими. Стась цим привілеєм користувався від самого початку. Перед жнивами домашні ледве вміщалися за довгим столом. Однак тепер Никифор Тарасович, його найстарший син Павло з дружиною та малим Фронькою перебували в курені. Демиденко не вийшов, тому вони обідали втрьох — бабуся Оксана, Катя і Стась.

У дівчинки не закривався рот. Вона була збуджена через події, хоч точно й не знала, що трапилося. Раз по раз набридала Стасеві, але він буркнув, що ні про що не знає і нічого не бачив. Хлопець сидів похмурий. Його піднуджувало, він насилу ковтав їжу, що аж Оксана звернула увагу.

— Що з тобою? Може, ти думаєш про тих, які пострілялися? Не варто, любий, уже диявол тримає їх там у своїх кігтях. Їж смачненько, а то я можу подумати, що вже ні до чого та навіть обід приготувати не здатна. А ти йому не заважай, — звернулася до Каті. — Каже, що не знає, то не знає. Нехай одне одного вбивають, грішники окаянні, йому яке до того діло?

Вони вставали з-за столу, коли зі своєї кімнати визирнув Демиденко. Він суворо поглянув на дівчинку й махнув рукою в бік Стася.

— Ходи-но до мене — побалакаємо. — На порозі обернувся та погрозив Каті пальцем. — А ти щоб не підслуховувала тут мені. Гайда на двір!

Демиденко вказав Стасеві на тапчан і довго набивав люльку. Закурив і випустив хмару диму. Почав походжати кімнатою великими кроками. Його сиві брови насупилися над орлиним носом, чуприна грізно наїжачилась. Він став біля хлопця, поклав йому руки на плечі й поглянув просто в очі.

— Правду кажи… Де ти був, коли почалася стрілянина?

— На подвір’ї. Я воду набирав.

— А потім?

Стась завагався.

— Ти побіг у сади, еге ж?

— Та-ак…

— Усе бачив?

— Так.

Пальці Демиденка міцніше стислися на плечі хлопця. Старий злегка струсонув ними й відпустив. Глибока зморшка стягнула шкіру на чолі, ще більше наїжачуючи сиву чуприну.

— Чому ви наказали його повісити?

Козак умостився на тапчані й ударив відкритою долонею по коліну.

— Іншого виходу не було. Якщо ти там був, то бачив: коли цього тамбовця привели, другий кулю спіймав і на землі лежав. Якби ми бранця відпустили, він би одразу до нас чекістів33 привів. Розумієш? І так невідомо, що з цього буде. — Старий струсив попіл із люльки на халяви чобіт і кілька разів поспіль нервово затягнувся. — Вони прийшли вдвох із козацькими дівчатами розважитися. Міських шльондр уже їм замало. Клаву й Маруську Митроненків у кущі затягли. І були б покрили, якби не козаки, що сиділи в курені неподалік. Вони прибігли на крик. Ті схопилися за рушниці. Ну, і сталося. Якби це трапилося за давніх царських часів, ми б отого другого зв’язали й повідомили поліцмейстеру в місті. За вбивство першого нічого ніколи б не зробили, бо це захист дівчат і самооборона. Окружний отаман узяв би справу на себе та під свою відповідальність. Поліції до цього діла б не було. А тепер інші часи… Якщо вб’єш красноармійця навіть по справедливості, навіть захищаючи власну доньку, то це контрреволюційний крок. А якщо ти козак, то тим гірше. Більшовики ненавидять нас іще більше, ніж білих. Вони добре пам’ятають, як ми їх у вісімнадцятому році геть із Кубані гнали. До станиць вони ще не сильно пхаються, знають, чим це пахне, але тут ми занадто близько до міста. Козаків тут мало. У такому хуторі нелегко оборонятися. Тож треба кінці у воду сховати.

— А міліція не дізнається?

— Постріли, мабуть, у Довжанській чули. Але трупів вони не знайдуть, тож і доказів не буде. Хіба що хто бачив, як Гнат на коні гнався за тим тамбовцем, і донесе, тоді вони, напевно, влаштують слідство. Ну, побачимо. А ти нічого нікому не розповідай.

— Катька наполягатиме, щоб я розповів.

— То дай їй по сраці і справі кінець. А як занадто зуби шкіритиме, то я з нею ременем поговорю. Ти бачив, як вішали?

— Бачив.

— Дарма. Тобі це не було потрібно. Ми вже не одну смерть бачили. І своїх, і ворогів. Я вже й сам під рукою Господа Бога ходжу. А молодому краще такі речі не бачити. Ти думаєш, що козакам, які вішали, було приємно? Кінно противника атакувати, шаблею зарубати — це щось інше. Ми до катівської роботи не придатні. Але запевняю: іншого виходу не було. Відпускати на волю не можна. Тримати в хліву як кабана на мотузці? Рано чи пізно це вийшло б на яв.

— Але він просив його застрелити…

— Яка різниця? Від кулі часто довше мучишся, ніж на мотузці. Я не хотів наробити більше галасу. Набоїв у нас теж небагато. Але я тут із тобою про інше побалакати хотів. Якщо тут слідчі з’являться, вони точно до мене причепляться. Ну, я вже знатиму, що казати. Але краще, щоб тебе вони тут не знайшли. Якщо приїдуть, то завтра-післязавтра. Будь пильний, і в разі чого — гайда в сади. Бо почнуть питати, чий син, що тут робиш. Навіщо справу ворушити. Розумієш?

— А може, краще до куреня?

— Е-е-е… аж такого страху немає. Досить, аби ти їм на очі не показувався. Ну, ти щось цікаве сьогодні в енциклопедії вичитав?

— Я й почати не встиг, як стрілянина зчинилася. А вранці листи писав. До батьків і до… — Стась затнувся і зашарівся.

— Еге… до тої малої… Авжеж, авжеж… я одразу здогадався, що ти отримав листа від дівчини. Ну, що ж, як буде нагода, то надішлемо. Як тільки хтось із вірмен їхатиме, забере.

Демиденко встав, і Стась зрозумів, що розмову закінчено. Він пішов до своєї кімнати. За столом сиділа Катя і з ошелешеним лицем гортала сторінки енциклопедії.

— Що ти тут робиш?

— А нічого… на тебе чекаю. Яка нудна книжка! І хочеться тобі такі речі читати. Нема нічого — тільки мапи, плани, портрети генералів.

— Для тебе все нудне.

— Чому все? Є такі книжки… цікаві… А це гірше за урок арифметики. — Вона зі сміхом закрила фоліант і закрутилася по кімнаті. — А що, у степ не поїдеш?

— Та чого ж тебе так та їзда морочить?

— Тоді ти мені розповіси, що в садах трапилося.

— Я нічого не скажу, бо сам нічого не знаю.

— Та ну! Коли ти повернувся, то був білий, як стіна. А за обідом сидів, як на тортурах. Мабуть, дідусь заборонив тобі розповідати. Але я й так усе знаю.

— Звідки?

— Звідки знаю, звідти знаю. Мені мізинчик розповів.

— Ич, нісенітниці.

— А от якраз і не нісенітниці! Я знаю, що прийшло кілька червоних і вони зловили Клавдію й Маруську, а ті в крик, і одразу ж вилетіли козаки та вбили двох.

— От і добре, що знаєш. А в степ я сьогодні не поїду. Може, завтра.

— У такому разі ходімо на прогулянку.

— Куди?

— А хоч би й у сади… Сядемо собі та й поговоримо про різні речі. Ти завжди відмовлявся розповісти, що з тобою відбувалося, коли був в очеретах. І про ту дівчину… Ви справді були нареченими?

— От тобі й маєш! Знову за своє, як катеринка. Яка тобі різниця, були ми нареченими чи ні.

— Бо це дуже цікаво. А тобі тільки б у книжках сидіти.

— Чому ти не сходиш до дівчат попліткувати?

— Бо вони простачки й нічого не розуміють. Якби я розповідала їм про пансіонерські звичаї в Єйську, вони б мене висміяли. А декотрі з них навіть читати й писати не вміють. Підеш на прогулянку?

Стась знизав плечима.

— Твоя взяла… Але ненадовго й недалеко.

Пополуднева спека тяжіла над хутором і степом, хоча від лиманів повівав легкий вітерець. Небо було таке блакитне, що коли замружиш очі, воно здавалося майже жовтим. Запилена трава з хрустом угиналася під ногами. Цвіркуни співали ліниво й монотонно.

Сади о тій порі були зовсім порожні. Хуторяни перейшли на жнива до куренів. Ті, що залишилися, віддалися пообідній дрімоті. У деяких куренях, вочевидь, були садівники, але й тих зморив сон. Стояла повна тиша, яка переривалася лише співом цвіркунів. Перезрілі плоди раз по раз падали в гарячу траву.

Каті хотілося йти просто на Довжанську, але Стась навмисне потягнув її в інший бік, аби якнайдалі від куреня, у якому козаки сховали трупи красноармійців. На самому краєчку великого абрикосового саду вони знайшли невеличку лавку, добре заховану в гущавині жовтих акацій. Вона була низька та мала зручне опертя. Дівчинка підібгала під себе довгі ноги й повернулася до Стася лицем.

— Послухай… а як так сталося, що ми жодного разу в Єйську не зустрілися? А ти на вечірки ніколи не ходив?

— Був кілька разів із сестрами, але так лише… у придачу… Я ще замалий…

— Якби все через цих більшовиків не перемішалося, то ми б із тобою в місті, мабуть, не раз зустрілися. Ти танцювати вмієш?

— Трохи сестри навчили.

— Бо я страшенно люблю падеспань і чардаш. Але найбільше — вальс. А тут як зберуться танцювати, то нічого, крім гопака або лезгинки34. Дикі танці, і від них жодного задоволення. Як почнуть каблуками гамселити, такий пил здіймають, що дихати неможливо.

— А я люблю дивитися, як гопака танцюють.

— Ну, коли хтось добре вміє, то нічого так, — погодилася дівчинка. — Я бачила одного разу на весіллі, як один осавул танцював лезгинку на столі так вправно, що нічого не розбив і жодної чарки не перевернув.

— Тут на хуторі було весілля?

— Ні, це було в станиці Дерев’янківській. Ми там маємо родичів, і одна двоюрідна сестра заміж виходила. Майже два роки тому. Моя матуся ще жива була, хоча вже хворіла, узяла мене з собою. Весілля тривало три дні, й усі пили до впаду. От тільки дорослих чоловіків було мало, бо всі на фронті. Ось саме тоді той осавул і танцював лезгинку.

— І аж три дні весілля?

— Ну, дідусь Яків Антонович розповідав, що в старі часи і в заможних козаків то й три тижні тривало. Зазвичай одружуються восени, коли всі роботи в полі завершені, то й часу в них достобіса…

— І молода пара теж мусить так довго брати участь?

— Три дні обов’язково. Існують різні звичаї… Їздять від дому батьків молодого, пісні співають… деякі дуже гарні. Але мені таке весілля не подобається. Якби я заміж виходила, то хотіла б так, як в одному романі Вєрбіцкої35… Не пам’ятаю назви… може, ти знаєш? Там було так, що героїня кохала одного, а батьки хотіли її видати за іншого.

— Я жодної книжки Вєрбіцкої не читав.

— Мабуть, ти тільки про війни і про те, що в старі часи було. Отже, це відбувається в графському маєтку, і після весільної вечері молоді проводять першу ніч у спальні, а наступного дня їдуть каретою на станцію і потім поїздом за кордон. Пізніше він там програє всі гроші в карти й пускає собі кулю в лоб, а вона сплутується з французьким злодієм. Але не звичайним злодієм, а таким елегантним, який завжди у фраку ходив і циліндрі. Страшенно цікаве!

— Ти любиш такі історії?

— Страшенно! Вони цікавіші за всі війни й революції.

— А ти «Кавказьких орлів» читала? Сподобалося?

— Сподобалося, але ж там не тільки про війну. Там і про кохання є, і як Ахмет доньку коменданта форту рятував, і різні інші романтичні справи.

— Тобі лише любовні романи в голові.

— Але найкращі саме у Вєрбіцкої. Я навіть усього не розуміла, то мені старші подружки пояснювали. Також є така книжка, у якій він — професор, а вона — велика співачка. І тому вони розлучаються, бо вона хоче лише співати і збирати почесті, а він — щоб вона вдома сиділа та гляділа донечку. Бо в них донечка народилася. Ну, і вони розлучаються. То він тоді взяв таку трохи бонну, а трохи гувернантку, щоб вона цю донечку виховала і навчала її музики та французької. Бо це була француженка. Отже, тоді вони виїздять із Москви в провінцію і він удає вдівця і що це ніби його друга дружина. Бо я ще забула сказати найважливіше, що вона стає його коханкою і вони мають двох дітей. І в провінції ніхто не знає, як є насправді і що це його звичайна коханка, і всі панове цілують її в руку, немовби вона справжня дружина, а не коханка. Поки одного разу не трапляється страшна річ, бо до того міста приїздить опера і вони йдуть до театру з донечкою, тобто з його донечкою, а не її, не тієї француженки, а співачки. А вона якраз виступає в головній ролі. І та донька — а ти мусиш знати, що вона була страшенно музикальна — слухає власну маму й не знає, що це мама. І батько бачить, як вона хвилюється…

— Хто?

— Ну, та донька. Ах, який ти нетіпака! Отже, вона хвилюється і шаріється. І він забирає її додому перед закінченням вистави і страшенно гнівається на себе, що взяв її до театру, бо боїться, що вона теж захоче стати співачкою і зламає собі життя так, як собі й чоловіку зламала її мама. І ця дівчинка плаче і…

— Краще б ти розповіла про козацькі звичаї справжньої козацької станиці, — перебив Стась, роздратований потоком слів, у яких він не бачив жодного сенсу.

— Отакої! — образилася Катя. — Я тільки дійшла до найцікавішого.

— Що цікавого в тому, що хтось розлучився з дружиною і взяв собі коханку? Адже це звичайна річ.

— Козацькі звичаї ще звичайніші.

— Але я їх не знаю. А таких різних любовних історій у Єйську було повно. Не потрібно в Москві шукати. Розкажи про козацькі весілля.

— Я ж казала. Спочатку вони їдуть до дому молодої і там п’ють і співають. Потім до дому молодого. І вже разом до церкви. Пошлюблені, батьки та родичі на бричках, а дружки кіньми. І лише тоді, уже після шлюбу, починається справжнє весілля, співають увесь час, поки не захрипнуть… А деякі пісні бувають дуже кумедні.

Катя підвелася, розставила ноги, узяла руки в боки й заспівала тоненьким фальцетом, нахиливши голову вниз:

Відкривайте, мамо, скриню,

Ведемо вам господиню.

Відмикайте скриню нову,

Ведемо у дім синóву.

І вродлива, і здорова,

А ледача, як корова…

Вона розреготалась і потрусила кучерями. Дівчинка здалася Стасеві гарною, хоч і була надто худорлявою і кутастою. Маленькі груди ледве виднілися під блузкою. «Цікаво, чи пішла б вона зі мною купатися, як Шура? — подумав хлопець. — Мабуть, пішла б. Усі вони такі. Шура мене принаймні любила. А інші — просто з розпусти».

Катя дивилася на нього із зацікавленою усмішкою. Вона мала великі чорні очі з блакитними білками, оточені довгими віями.

— Якщо ми виїдемо до станиці, як я тобі казала, то сам побачиш. Восени козаки одружуються найчастіше. А знаєш, я з твоїми сестрами знайома. Ми кілька разів зустрічалися на вечірках. Тільки вони набагато старші за мене, тому ми майже не розмовляли. Вони мали великий успіх, але про них говорили, що занадто кирпу гнуть. Із хлопцями не хотіли цілуватися. Бо ви, поляки, узагалі горді. І все від цієї шляхетської пихи.

— Хто тобі таких дурниць наговорив?

— Я багато разів чула, як хлопці й дівчата між собою розмовляли. Був один такий красунчик із шостого класу — і я знаю, що він у твою старшу сестру закохався, а вона жодного разу не дозволила йому навіть поцілуватися. Тому її польською королевою називали. Бо вона така горда. Так, мовби поцілунки — це неабищо.

— А ти вже з кількома хлопцями цілувалася?

— З не-ба-гать-ма-а-а-а, — мелодійно розтягнула Катя, скоса позираючи на Стася. — Та так — кілька разів у Єйську. А відколи я тут, то тільки раз із тобою. Бо ж із тутешніми простаками не буду. Хіба вони на цьому знаються?! — Катя знову вставила й поправила бант біля кучерика. Поглянула запитально. — А хочеш зараз? Тільки ходи глибше в гущавину. Бо як хтось проходитиме, то ще побачить. Дідусь нагнівається.

— Боїшся Якова Антоновича?

— Боятися то не боюся. Але краще, аби він не знав. Коли він минулого року зловив Фроньку з одною дівчиною, то і його, і її так паском відшмагав, що аж страх. От тільки вони до комори залізли не для поцілунків…

— Та що ти про це знаєш?!

— А от якраз знаю! Хіба я мало підглядала? А найчастіше — за Одаркою. І Мотрею Поліщук. Вони, як тільки тепло стане навесні, одразу ж до хлопців біжать. У сад або на вигін. От тільки дідусь про це не знає, бо тоді б одразу Одарку прогнав.

— Чому?

— Бо так. Якби ти весь час над книжками не сліпав, то теж би знав чому.

Вони сиділи на траві, спершись спинами об грубий стовбур акації. Він відчував крізь сорочку теплу руку дівчинки. Волосся лоскотало йому щоку. Стась заплющив очі. «Точнісінько так само, як уперше з Шурою в садку у Кручинихи». Він нахилив Катрусину голову і ніжно поцілував її в розтулені вуста. Розправив плечі й повторив поцілунок. Притлумлена тривога, що він чинить недобре, відлетіла. Катя лягла на траву й потягла його за собою.

— Я тобі подобаюся?

— Не знаю. Мабуть, так…

— Скажи… з ким приємніше цілуватися… зі мною чи з твоєю нареченою з очеретів?

Стась зі злістю відштовхнув дівчинку й сів на землю.

— Не став дурних запитань. Хіба вона тебе обходить?

— Я ж лише з цікавості.

— Найкраще, аби ти мене не витягала на жодні прогулянки. Обійдуся без твоїх поцілунків.

— А якщо я знаю, що вони тобі до смаку? Ну, не гнівайся! Більше я про твою Шурку не згадуватиму.

Вони лежали, тісно притулившись одне до одного і торкаючись головами. Призахідне сонце пробивалося тут і там крізь листя й на траві танцювали золоті зайчики. Деревний павук спустився на нитці, схожій на павутинку бабиного літа, і знову швидко побіг догори. Абрикоса соковито гупнула об землю. Катя встромила хлопцеві руку під сорочку й ніжно подряпала нігтями.

— Лоскочеш…

— Приємно?

— Приємно, але лоскочеш.

— Як хочеш, то й мені зроби так само.

— Обійдешся. Із цього починається, а закінчується плачем.

— А я б і не плакала. Якийсь ти дивний, Стасю… Інші самі починають — то щипнуть, то за кучерик смикнуть, а тебе ще треба намовляти й підбадьорювати.

— Ти-и-ихо…

Вони почули кроки і звук, схожий на брязкіт зброї. Кілька людей ішли через сад. Намагаючись не здіймати жодного шуму, Стась підповз ближче до кущів акації та дивився крізь листя. Нікого не помітив. Кроки віддалилися і затихли.

— Хто це міг бути?

— Мабуть, козаки. Сади сторожують з боку Довжанської.

— Але…

— Запевняю тебе. Уже давно. Тому й сьогоднішнього полудня, як ті красноармійці по дівчат прийшли, вони так швидко з куреня на них вискочили.

— Мені теж здалося дивним, що одразу зчинили стрілянину. Адже з рушницями вони постійно не ходять, а тут, мабуть, тримали зброю напоготові.

— Авжеж. Я тобі казала, що за той останній тиждень, поки тебе не було, тут діялися дивні речі. До дідуся хтось постійно приїздив. Не знаю що, але щось готується. Старий ніколи не вмів на місці всидіти. І козаки до нього в усьому дослухаються, бо він такий вчений і на війнах бував. Тому я думаю, що він звідси переїде. До станиці Челбаської або Уманської.

— А тебе б забрали з собою?

— Авжеж! Батько, мабуть, не схоче, а дідусь і так на своєму наполяже. Він завжди буркотить і свариться, але найбільше з усіх мене любить. І у своєму заповіті все своє майно на мене переписав. Знаю від батька. Бо коли дві старші сестри заміж виходили, дідусь розсердився, що за обдертюхів ідуть. Навіть на весілля жодної з них не прийшов. І на мене все переписав. Я колись підслухала, як Оксана казала, що самої землі буде зі сто десятин, крім того, що вони тримають у золотих і срібних монетах. І до гімназії він мене посилав за свої кошти. Батько ні копійки не платив.

— Хо-хо! То ти, бачу, панна з багатим посагом!

— Авжеж! Бо Демиденки коневі з-під хвоста не випали. Але заміж за козака я навіть уві сні не хочу. Тільки-но більшовиків звідси виженуть, я одразу ж повернуся до гімназії. А заміж вийду тільки за того, хто мене всюди возитиме. До Москви, до Пєтрограда. І за кордон — так, як у тих любовних романах, про які розповідала. Я хочу розважатись і мати гарні сукні. Як у романах.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.