Анотація

За всіх часів розвідка й контррозвідка були заняттями таємними, у їхні тонкощі посвячувалися лише обрані. Всіх таємниць римських спецслужб ми, сучасні історики, не знаємо й не довідаємося ніколи. Проте, завдяки збереженим працям античних авторів, а також уважному аналізу даних археології, нумізматики й епіграфіки, загальну картину, а подеколи й окремі конкретні епізоди, можна уявити собі достатньо чітко. Спираючись на наукові дані, автор іноді коментує події, висуває власні гіпотези й припущення, але ніде, у жодному рядку, не використовує вигадки — реальна історія розвідки та інших таємних служб Стародавнього Риму є набагато цікавішою, ніж будь-яка вигадка.

Понад півтори тисячі літ минуло відтоді, як припинила існування Римська імперія, але, сподіваюся, чимало читачів із подивом побачать, що багато з тодішніх методів і способів проведення таємних операцій не застаріли й дотепер.

Детальне історичне дослідження читається як захопливий пригодницький роман.

ISBN 978-966-663-429-3

All rights reserved.

Усі права застережено.

© Володимир Дмитренко, текст, 2008, 2020

© Кальварія, 2020

Володимир Дмитренко

Розвідка та інші таємні служби Стародавнього Риму і його супротивників

Я волів би, аби читач мірою сил своїх замислився над тим, яким було життя, якими були звичаї, яким людям і якому штибу дій — вдома чи на війні — зобов’язана держава своїми зародженням і зростанням; нехай він далі полине думкою за тим, як у звичаях наших спершу з’явився розлад, як потім вони захиталися й, нарешті, почали падати нестримно, допоки не дійшло до нинішніх часів, коли ми ані пороків наших, ані ліків од них витримувати не в змозі.

Тіт Лівій. «Історія Риму від заснування Міста». Книга 1. Передмова. Пункт 9

Перелік застосовуваних у тексті скорочень

Avr. Victor. «De Caesars» — Аврелій Віктор. «Про Цезарів»

Аmm. Marcellinus — Амміан Марцеллін. «Римська історія», або «Діяння»

Appian. «В.С.» — Аппіан. «Громадянські війни»

Appian. «B. Hiber.» — Аппіан. «Іберійсько-римські війни»

Appian. «Sicelica» — Аппіан. «Сицилійська та острівна книга»

Appian. «Samnica» — Аппіан. «Про війни зі самнітами»

Appian. «B. Mithridateus» — Аппіан. «Мітрідатові війни»

Appian. «B. Punic.» — Аппіан. «Пунічні війни»

Appian. «Syr.» — Аппіан. «Сирійські справи»

Apollod. «Poliorcetica» — Аполлодор. «Поліоркетика»

Apuleius. «Apologia» — Апулей. «Апологія, або Промова на захист самого себе від звинувачень у магії»

Athenaios. «Deipnosophistai» — Атеней (із Навкратіса). «Софісти на бенкеті»

Varro. «Res rusticae» — Варрон (Марк Теренцій Варрон). «Сільське господарство»

Veg. — Вегецій (Флавій Вегецій Ренат). «Нотатки про військову справу»

Vel. Paterc. — Веллей Патеркул. «Римська історія»

Vitruv. — Вітрувій (Вітрувій Полліон). «Десять книг про архітектуру»

Herodian. — Геродіан. «Історія імператорської влади після Марка»

Gerodotos. — Геродот Галікарнаський. «Історія»

Horatius. «Sermones» — Горацій (Квінт Горацій Флакк). «Сатири»

Gr. Turonensis. — Григорій Турський. «Історія франків»

Dionysios. — Діонісій Галікарнаський. «Римські старожитності»

Dio Cass. — Діон Касій Кокцеян. «Римська історія»

Evtr. — Евтропій. «Бревіарій від заснування Міста»

J. «Getica» — Йордан. «Гетіка»

Ios. Flav. «B. Iudaea» — Йосиф Флавій. «Юдейська війна»

Ios. Flav. «Iudaea» — Йосиф Флавій. «Юдейські старожитності»

Asc. Pedianus. «Pro T. A. Milo» — Квінт Асконій Педіан. Передмова до промови Цицерона «На захист Тіта Аннія Мілона»

Tacit. «Annales» — Тацит (Публій Корнелій Тацит). «Аннали»

Tacit. «Historia» — Тацит (Публій Корнелій Тацит). «Історія»

Tacit. «Agric.» — Тацит (Публій Корнелій Тацит). «Життєпис Юлія Агріколи»

Lucianos. «Hist.» — Лукіан (Лукіан Самосатський). «Як слід писати історію»

Lucianos. «Alexand.» — Лукіан (Лукіан Самосатський). «Александр, або Лжепророк»

«Laudatio Turiae» — Невідомий римлянин. Похвальна промова на похоронах римської матрони: «Похвала Турії»

«B.Afric.» — Невідомий автор. «Африканська війна»

Nepos. «Hannib.» — Непот (Корнелій Непот). «Ганнібал»

Marcialis. «Spectac. liber» — Марціал (Марк Валерій Марціал). «Книга видовищ»

«М. Ankyr.» — Октавіан Август. Нарис державної діяльності імператора Октавіана Августа, складений ним самим латинською та грецькою мовами і вигравійований на колонах храму Августа в Анкірі, відомий як «Monumentum Ankyranum»

Oros. — Орозій (Павло Орозій). «Історія проти поган»

Paus. — Павсаній. «Опис Еллади»

Plaut. «Aulularia» — Плавт (Тіт Макцій Плавт). «Скарб, або П’єса про скарбничку»

С. Plini. Sec. «N.H.» — Пліній Старший (Гай Пліній Секунд). «Природна історія»

Plini. Junior. «Epist.» — Пліній Молодший (Гай Пліній Цецилій). «Листи»

Plini. Junior. «Epigr.» — Пліній Молодший. «Епіграфічні пам’ятники»

Plutarh. «Romulus» — Плутарх. «Ромул»

Plutarh. «М. Cato» — Плутарх. «Марк Катон»

Plutarh. «Pirr» — Плутарх. «Пірр»

Plutarh. «Fabius» — Плутарх. «Фабій Максим»

Plutarh. «T.Flamin.» — Плутарх «Тіт Квінкцій Фламінін»

Plutarh. «T.Gracchus» — Плутарх «Тіберій Гракх»

Plutarh. «З.Gracchus» — Плутарх. «Гай Гракх»

Plutarh. «Sulla» — Плутарх. «Сулла»

Plutarh. «Sertorius» — Плутарх. «Серторій»

Plutarh. «Сrassus» — Плутарх. «Красс»

Plutarh. «Pompeius» — Плутарх. «Помпей»

Plutarh. «Lucullus» — Плутарх. «Лукулл»

Plutarh. «Сaesar» — Плутарх. «Цезар»

Polib. — Полібій. «Всесвітня історія»

Prisc. — Пріск Панійський. «Оповіді Пріска Панійського»

Procop. «B. Vandal» — Прокіп Кесарійський. «Війна з вандалами»

Sallustius. «Catilin.» — Саллюстій Крісп. «Про змову Катіліни»

Sallustius. «B.Jugurt.» — Саллюстій Крісп. «Югуртинська війна»

Salvianus. «De Gubernatione Dei» — Сальвіан Массилійський. «Про божественне провидіння»

Suetonius. «Julius» — Светоній Транквілл. «Божественний Юлій»

Suetonius. «Augustus» — Светоній Транквілл. «Божественний Август»

Suetonius. «Tiberius» — Светоній Транквілл. «Тіберій»

Suetonius. «Claudius» — Светоній Транквілл. «Божественний Клавдій»

Suetonius. «Nero» — Светоній Транквілл. «Нерон»

Suetonius. «Vitellius» — Светоній Транквілл. «Вітеллій»

Suetonius. «Domitianus» — Светоній Транквілл. «Доміціан»

CIL — Звід латинських написів (Corpus Inscriptionum Latinarum)

Sen. «de ben.» — Сенека Молодший (Луцій Анней Сенека Філософ) «Про доброчинність»

Strabon. — Страбон. «Географія»

T.Liv. — Тіт Лівій. «Історія Риму від заснування Міста»

T.Liv. «Perioh.» — Тіт Лівій. Періохи до «Історії Риму від заснування Міста»

Flavius Vopiscus. «Avrel.» — Флавій Вопіск Сіракузянин. «Божественний Авреліан»

Florus. — Флор (Анней Флор). «Дві книги римських війн»

Front. «Strat.» — Фронтін (Секст Юлій Фронтін). «Стратагеми»

(«Військові хитрощі)»

Cicero. «Sextus Roscius» — Марк Туллій Цицерон. Промова «На захист Секста Росція з Амерії»

Cicero. «Verres. 1» — Марк Туллій Цицерон. Промова «Проти Гая Верреса».

I сесія 5 серпня 70 р. до н. е.

Cicero. «Verres. 2» — Марк Туллій Цицерон. Промова «Проти Гая Верреса».

II сесія «Про предмети мистецтва»

Cicero. «Verres. 3» — Марк Туллій Цицерон. Промова «Проти Гая Верреса».

III сесія «Про страти»

Cicero. «De natura deorum» — Марк Туллій Цицерон. Трактат «Про природу богів»

Q.Cicero. «Сomm. pet.» — Квінт Туллій Цицерон. Лист до брата з повчаннями щодо здобуття посади консула.

Lampr. «Al. Severus» — Елій Лампрідій. «Александр Север»

Spart. «Hadrianus» — Елій Спартіан. «Життєпис Адріана»

Aeneas Tacticus. — Еней Тактик. «Про перенесення облоги»

Iul. Capit. «Marc. Ant.» — Юлій Капітолін. «Життєпис Марка Антоніна Філософа»

Iul. Capit. «Gordian ІІІ» — Юлій Капітолін. «Троє Гордіанів. Гордіан Третій»

Iulii Paulli. «Sentenarium Libri V» — Юлій Павло. «П’ять книг сентенцій до сина»

Caes. «B. Gallico» — Гай Юлій Цезар. «Нотатки про Галльську війну»

Caes. «B. Сivili» — Гай Юлій Цезар. «Нотатки про громадянську війну»

Iust. — Марк Юніан Юстін. «Епітома твору Помпея Трога «Історії-філіппіки»

Julianus. «Epist.» — Імператор Юліан (Юліан Відступник). Листи.

Передмова

Колись Рим був наймогутнішою державою світу. Середземне море, яке омиває нині береги десятків країн, від І по V століття нової ери було для римлян внутрішнім морем. Більша частина Західної Європи, вся Північна Африка й західна частина Азії кілька сторіч належали Риму.

Чому ця крихітна держава, що виникла у VIII ст. до нової ери, скрушила десятки й сотні інших? Чому впродовж багатьох століть Рим з усіх війн виходив переможцем? Багато хто намагався боротися з Римом. Мало хто без бою віддавав свої землі, майно й свободу. Боролися проти римлян і полководці карфагенської республіки, боролися й різні царі та вожді племен. Інколи декому з них вдавалося розгромити римські війська в окремих битвах, але зрештою всі вони або гинули, або полонені, закуті в кайдани, пленталися перед тріумфальною колісницею римського полководця, який святкував свою звитягу, або, в найкращому разі, відкуповувалися від римлян, вимолюючи собі мир грішми, подарунками й поступкою частини своїх володінь. У чому ж була причина могутності й непереможності Риму?

Причина була не одна. Успіхи Риму пояснювалися комплексом причин: ретельно продуманим державним устроєм, войовничістю давніх римлян і їхнім високим бойовим духом, гарною зброєю, умінням римської верхівки згуртуватися для боротьби із зовнішнім супротивником і прийнятою римлянами надзвичайно вдалою організаційною структурою їхніх легіонів. Здебільшого успіхи римської зброї обумовлювалися й тим, що розвідка римлян зазвичай діяла набагато ефективніше, ніж розвідки їхніх супротивників. Римляни швидко переймали й впроваджували в себе все краще, що було в народів довкола, навіть якщо й воювали з цими народами, а до того ж, вони завжди були в курсі подій у всіх державах, які межували з ними, і активно впливали на політику своїх близьких і далеких сусідів, створюючи дружні собі союзи і руйнуючи коаліції супротивників. Для досягнення результату застосовувалися як агентурні методи боротьби, так і дипломатія, активно використовувалися й підкуп, й інтриги, й вельми хитромудрі засоби з дискредитації супротивника.

Супротивники Риму також нерідко намагалися застосовувати, поряд із явними, й таємні методи боротьби, але зазвичай діяли куди менш ефективно.

У цій книзі я спробую розповісти про те, як змінювався впродовж століть державний устрій Риму і яке місце в ньому посідала розвідка та служби підтримки правопорядку, якою була розвідка в давніх римлян та їхніх супротивників, як вербувалися й використовувалися тоді шпигуни, як улаштовувалися змови та заколоти, які таємні засоби застосовувалися для створення потрібних настроїв у суспільстві, як використовувалася для таємної боротьби дипломатія, чим забезпечувалася потаємність передання повідомлень, які способи тайнопису використовувалися в ті часи. Розповім я й про те, як діяла контррозвідка давніх римлян та їхніх супротивників — як зривалися змови, перехоплювалися таємні послання, викривалися шпигуни.

За всіх часів розвідка й контррозвідка були справою таємною, у їхні тонкощі посвячувалися лише обрані. Всіх таємниць римських спецслужб ми, сучасні історики, не знаємо й не довідаємося ніколи. Проте завдяки збереженим працям давніх авторів, а також уважному аналізу даних археології, нумізматики й епіграфіки, загальну картину, а подеколи й певні окремі епізоди, можна уявити досить чітко. Спираючись на наукові дані, я іноді коментую події, висуваю власні гіпотези й припущення, але ніде, у жодному рядку, не використовую вигадку — реальна історія розвідки та інших таємних служб Стародавнього Риму набагато є цікавішою, ніж будь-який вимисел.

Понад півтори тисячі літ минуло відтоді, як припинила існування Римська імперія, але сподіваюся, чимало читачів із подивом побачать, що багато з тодішніх методів і способів проведення таємних операцій не застаріли й дотепер.

Володимир Дмитренко

Розділ I. Організація та основи функціонування розвідувальних, контррозвідувальних і поліційних служб Стародавнього Риму, а також організація охорони вищих посадовців

Зазвичай, надивившись фільмів про Лоуренса Аравійського, Джеймса Бонда, полковника Штірліца або інших героїв-розвідників, чи реальних, чи вигаданих, багато хто починає вважати, що розвідка та розвідники з’явилися за часів Другої, щонайраніше — Першої світової війни. Проте, хоч яким дивним це може здатися декому, далекому від цього ремесла, розвідка виникла одночасно із зародженням людського суспільства.

Навіть у кам’яному віці люди, які ще не знали заліза і навіть бронзи, уже влаштовували засідки на воїнів сусіднього племені, намагалися розвідати способи добування вогню, дізнатися, як сусіди заготовляють запас продуктів. Від цього залежало їхнє виживання. Виживання й добробут будь-якого народу вже тоді залежали й від того, наскільки надійно вдавалося організувати охорону своїх вождів, і не лише у воєнний, але й у мирний час. З появою перших держав цих труднощів побільшало. Життя й достатки людей бронзової та залізної діб залежали від того, чи добре вони опанують секрети оброблення металу, наскільки міцними, гострими і зручними будуть їхні мечі та списи, чи добре вони виготовлятимуть щити і зброю, луки і стріли, і чи знатимуть озброєння і тактику дій своїх супротивників. Крім того, треба було уміти шукати собі союзників, щоб упоратися зі сильнішим супротивником або утримати його від нападу, а для цього треба було вміти домовлятися. А для того, щоб домовитися, слід було знати, кому і які подарунки варто вручити; надзвичайно важливим було знати й про особисті симпатії та антипатії сусідських царів і вождів. Не забуваймо й те, що для ведення перемовин обов’язково потрібні досить вправні перекладачі. Треба було завжди мати інформацію щодо подій в сусідніх землях, знати, чи не готує хто нападу, і якщо готує, то які сили має у своєму розпорядженні і як збирається нападати. Секретів було багато, і одні докладали величезних зусиль, щоб їх зберегти, а інші — навпаки, щоб довідатися. Так було в усі часи й у всіх народів. Ті, хто заснував Рим, не були винятком. Одначе римляни зуміли поставити справу дещо краще і чіткіше, ніж більшість їхніх сусідів.

Служби виконання функцій охорони порядку, розвідки й контррозвідки з’явилися в Римі відразу ж після його заснування. Надалі їхня структура неодноразово змінювалася, постійно пристосовуючись до перемін як у самому Римі, так і в довколишніх племенах та країнах. Але ці служби завжди грали величезну роль в житті римської держави.

1. Організація охорони вищих посадовців

Тіт Лівій повідомляє, що засновник Рима, Ромул (753—717 рр. до н.е.), ставши царем, насамперед поклопотався про свою особисту охорону, «розуміючи, що для неотесаного люду закони його будуть священними лише тоді, коли сам він зовнішніми ознаками влади вселить пошанобу до себе, Ромул став і в усьому іншому триматися більш статечно і, головне, завів дванадцять лікторів» (T. Liv. I. 8. 2).

За словами Плутарха, попервах ліктори були звичайними «служителями, що палицями розштовхували натовп; вони були підперезані ременями, щоб негайно зв’язати кожного, на кого їм укаже цар» (Plutarh. «Romulus». 26). Причому, на думку Плутарха, саме від латинського ligare — «зв’язувати» виникло слово lictor — «ліктор». Дуже скоро Ромул зрозумів, що ефективність сторожі буде набагато вищою, якщо оголосити її не просто охороною, а охороною священною. Так він і вчинив.

Це було надзвичайно вдале рішення. З одного боку, ліктори були почесною вартою і цареві належало ходити в супроводі не менш ніж дванадцяти лікторів через свій царський сан. З іншого боку, ніхто не міг дорікнути цареві в боягузливості за те, що він постійно має при собі дванадцять охоронців. І, нарешті, зброя лікторів під вельми слушним приводом стала набагато серйознішою.

Ліктори замість палиць озброїлися топірцями, а палиця ліктора (bacillum) зі звичайного дрючка для розгону роззяв перетворилася на лікторський жезл. Лікторський жезл, так само як і палиця, теж іменувався bacillum, але був уже не дрючком, а особливим чином прикрашеним церемоніальним жезлом — символом влади. Ремені ж для зв’язування ліктори носили вже не на поясі, як раніше, а прив’язували ними до своїх топірців різки, якими за наказом царя шмагали тих, хто провинився.

Установа лікторської варти не була винаходом Ромула. Він запозичив цей звичай з Етрурії, де царя, який очолював союз 12 головних міст, супроводжувало по одному ліктору-охоронцю від кожного міста. Озброєння ліктора — топірець і фасції — також запозичили в етрусків. Однак якщо в Етрурії цей звичай згодом забули, а сам союз 12 міст розпався ще в давнину, римляни не лише перейняли цю традицію, але й значно чіткіше її регламентували.

Головна зброя лікторів — топірці, що носилися з перев’язаними стрічками зв’язками різок, називаними фасціями, або фасками, були ритуальною зброєю, але цими топірцями цілком можна було відбити напад одинців або невеликих груп, які посміли б атакувати царя, та й мати на поясі меч лікторам також не заборонялося. Водночас, фасціями і топірцями ліктори могли на місці виконати вирок — як просто відшмагати винуватця, так і стратити його «за стародавнім звичаєм», який полягав у тому, що засудженого роздягали, прив’язували до стовпа і шмагали до півсмерті, після чого відрубували голову. А оскільки ліктори вважалися священною охороною, протидія їм розцінювалася ледь не як блюзнірство, і навіть ім’я римської богині Секурітас (Securitas), яка втілювала одночасно Безпеку і Верховну владу, утворилося від назви основної зброї лікторів — сокири (securis).

Створенням лікторської охорони заходи царя з особистого убезпечення не обмежилися. На додачу до лікторів, які перебували з ним постійно, Ромул завів ще й особисту дружину. Хоча він і був засновником міста, хоча й мав безперечні заслуги, проте, як пише той самий Тіт Лівій, «натовпу Ромул був дорожчим, ніж отцям, а воїнам набагато більше до душі, ніж іншим; триста озброєних охоронців, яких він назвав «швидкими», перебували при нім, не тільки на війні, а й у мирний час» (T. Liv. I. 15. 8).

Врешті-решт, недругам усе ж таки вдалося знищити Ромула, але вжиті ним заходи безпеки дозволили йому утримувати владу впродовж 36 років, що в ті часи траплялося дуже рідко. Наступники Ромула зберегли створені ним гвардійські підрозділи «швидких» (celeres) і навіть збільшили їхню чисельність. За царя Нумія Помпілія кількість «швидких» було доведено до 600, а за останнього римського царя Тарквінія Гордого — до 1200 осіб. Командував «швидкими» начальник, спеціально призначуваний царем, — tribunus сelerum.

Зі скасуванням царської влади підрозділи «швидких» було ліквідовано, але введену Ромулом сторожу з лікторів зберегли не лише всі царі, які правили після Ромула, а й усі наступні правителі Риму.

Оскільки царя раніше супроводжувало 12 лікторів, а в республіканський період вищу владу ділили між собою два консули, щорічно призначувані сенатом, кожному консулові було виділено по 12 лікторів. У мирний час найвища влада належала по черзі один місяць одному, а один місяць другому консулові. Тому фасції — символ влади, з укладеними в них топірцями, що символізували право вести війну, а також право карати і право милувати, — мали лише ліктори, які супроводжували того з консулів, кому належала того місяця найвища влада. Частина лікторів із фасціями йшла перед консулом, щоби розчищати дорогу, а частина позаду нього. Другого консула супроводжували ліктори з топірцями, але без приторочених до них фасцій, а попереду йшов лише вістовий[1]. Отже, ліктори, котрі супроводжували високопосадовця, завжди мали при собі як топірці, так і фасції. Однак, якщо вони йшли з фасціями на плечах, а з топірцями на поясі, це означало, що вони супроводжують відповідного високопосадовця, якому належить віддавати належну шану. Якщо ж фасції на їхніх плечах були скріплені разом із топірцями, це означало, що людина, яку вони супроводжують, не просто вимагає пошани до себе, а й має всю повноту влади. Під час війн найвищу військову владу і, відповідно, лікторів із фасціями постійно мали обидва консули, якщо командували кожен своїм військом. Якщо ж вони обидва очолювали одну армію, то командували нею через день, почережно, і топірці з притороченими до них фасціями носили лише ліктори консула, який того дня командував військом.

У період правління в Римі децемвірів, децемвіра, який правив Римом протягом десяти днів, супроводжувало 12 лікторів, а його колегам належало мати по одному ліктору.

Мірою того як у Римі вводились інші вищі магістратури, певна кількість лікторів виділялась і цим посадовцям. По 6 лікторів виділялося для супроводу кожного з преторів, — наступних за значенням після консулів посадовців республіки, коли ті перебували за межами Рима, і по 2 ліктори супроводжували преторів у самому місті. Проконсулів (колишніх консулів, уповноважених сенатом командувати військом або управляти провінцією), як і консулів, супроводжувало 12 лікторів, а пропреторів (колишніх преторів, уповноважених сенатом командувати військом або управляти провінцією) спершу, як і преторів, супроводжувало 6 лікторів, а потім чисельність офіційної пропреторської охорони була символічно зменшена, до 5 лікторів. Утім, проконсулам і пропреторам супровід лікторів передбачався не завжди, а лише на час їхнього перебування у відведених їм провінціях або на період командування військом у місцях, обумовлених рішенням сенату. Якщо в Римі призначався диктатор, його спершу, так само як і консула, супроводжувало 12 лікторів, попри те, що диктатор мав значно більші повноваження. Відмінність полягала лише в тому, що лікторам консула топірці з фасціями належали не завжди, а ось ліктори диктатора постійно носили топірці й фасції. Заступнику диктатора, який іменувався «очільником кінноти» (magister equitum), належала вполовину менша охорона — 6 лікторів, але також завжди з топірцями і фасціями.

Так було аж до I ст. до нової ери, однак у I ст. до нової ери, коли диктатори, що раніше призначалися тільки за рішенням сенату і складали свої повноваження не пізніше ніж через шість місяців після призначення, почали узурпувати владу, ситуація змінилася. Диктатори-узурпатори мусили оточувати себе набагато численнішою охороною. Започаткував це Сулла, який, установивши 81 року до нової ери свою диктатуру, оточив себе, як пише Тіт Лівій, охороною «з 24 фасками, як ніколи не водилося» (T. Liv. «Perioh». LХХХIХ). Відтоді не лише Луція Корнелія Суллу, а й інших римських диктаторів, які доступалися до влади після нього, а таких у I ст. до нової ери було чимало, постійно супроводжувало 24 ліктори.

У мирний час ліктори були вбрані в тоги. Коли ж магістрат, що охоронявся лікторами, вирушав на війну, він зобов’язаний був, провівши відповідну церемонію в храмі Юпітера Капітолійського, переодягнути своїх лікторів у бойове спорядження і військові плащі. 177 року до нової ери консул Гай Клавдій Пульхр, поспішаючи прибути в отриману від сенату провінцію і якомога швидше прийняти війська, вирушив туди, «не промовивши обітниць, не одягнувши по-військовому лікторів, нікого не повідомивши, окрім свого співтовариша» (T. Liv. ХLI. 10. 5). У результаті, коли він спробував перебрати командування військами від проконсулів Марка Юнія і Авла Манлія, ті відмовилися йому підкоритися, відповівши, що «слухатимуться консула, коли той, дотримуючись звичаїв предків, виступить з Рима, промовивши спершу належні обітниці в Капітолії, супроводжуваний лікторами у військових плащах» (T. Liv. ХLI. 10. 7). Гаю Клавдію Пульхру довелося повернутися до Рима, виконати необхідні обряди, переодягнути лікторів, і лише після цього він зміг заступити до командування дорученою йому армією.

Ніхто не мав права самовільно завести собі охорону з лікторів. Для того щоб охорона вважалася священною, слід було ретельно дотриматися ритуалу. Лише лікторська варта, надана відповідно до рішення сенату і з дотриманням усіх церемоній, була символом влади. Особа, що охоронялася лікторами, перебувала під захистом Римської держави і від імені держави віддавала накази. Ніхто не мав права перепинити дорогу людині у супроводі лікторської варти. Ніхто не мав права не підкоритися.

Звичай беззаперечно підкорятися особі, супроводжуваній лікторами, настільки в’ївся в життя і побут римського суспільства, що, коли у I ст. до нової ери в Римській республіці розпочалися міжусобні війни, перше, що робили ті, хто намагався у збройний спосіб захопити владу, — це заводили собі лікторську охорону з топірцями і фасціями. Так чинили не лише представники римської знаті, котрі здіймали заколоти, а навіть раби під час повстання Спартака (73—71 рр. до н.е.). Як пише про повсталих рабів Анней Флор, «забрані у преторів фасції вони передали своєму керівникові. І він не відкинув їх, цей фракійський воїн — полонений, який став дезертиром, потім — розбійником, а потім завдяки фізичній силі — гладіатором» (Florus. II. VII. 7).

Не зникла лікторська варта і зі встановленням імперського ладу. Імператора, як раніше диктатора, супроводжувало 24 ліктори. По 12 лікторів, як і спочатку, супроводжували кожного з консулів. Причому іноді, з пропагандистських міркувань, імператор залишав собі також лише 12 лікторів, як було і в консулів. 6 лікторів супроводжували кожного з преторів за межами Рима, і 2 ліктори були в розпорядженні будь-якого претора, коли той перебував в Римі. Виділялися ліктори і для супроводу імператорських легатів, які кудись прямували. По 1 ліктору, але без приторочених до топірців фасцій, мали головна весталка і деякі з головних жерців — фасції символізували право накладати покарання і належали лише тим лікторам, котрі супроводжували осіб з відповідним правом. Інколи імператор своїм указом виділяв лікторів для супроводу своєї матері або дружини. Ліктори, які в цьому випадку супроводжували їх, також простували, не приторочуючи фасцій до топірців, що, підкреслюючи високий статус супроводжуваних ними персон, указувало водночас на те, що права на свій розсуд страчувати і милувати ті не мають.

Вказаною кількістю лікторів ніяк не вичерпувався весь перелік осіб, котрі супроводжували римських вельмож. Ліктори були лише частиною охорони і символом влади вищих римських магістратів. Під час війн кожного з римських полководців, окрім лікторів, охороняв ще й загін його солдатів, чисельність якого визначалася обставинами. А в мирний час будь-яка особа, супроводжувана лікторами, до того ж завжди мала поряд ще й чималий супровід із друзів, клієнтів і слуг. Так само значний почет — десятки, а іноді й сотні слуг, рабів, клієнтів, ладних виконати будь-який наказ або доручення — зазвичай супроводжував будь-кого з римських вельмож, які навіть не посідали на той момент державних посад і не мали лікторської охорони. Жоден патрицій, жоден знатний плебей не виходив з дому без супроводу хоч би декількох рабів і клієнтів. Для шляхетної особи вийти з дому без слуг і рабів уважалося майже так само непристойно, як вийти з дому, забувши надіти тогу. Жодна родовита матрона також ніколи нікуди не вирушила би без декількох супровідників.

Аж до середини II ст. до нової ери численний почет потрібен був будь-якому представникові римської знаті лише для того, щоб показати свою значущість і забезпечити собі належні шану і повагу, а зовсім не для захисту — ніхто не посмів би напасти в місті на римського сенатора, а на консула, претора чи народного трибуна — й поготів. Одначе від середини II ст. до нової ери загострення боротьби за владу призвело до того, що римським вельможам довелося почати серйозно піклуватися про свою охорону, і лише ті, хто не намагався боротися за вищі магістратури, могли обмежитися почтом із декількох озброєних домашніх рабів. Ті ж із сенаторів, що боролися за владу, мусили формувати власні озброєні загони для охорони, залучаючи туди не тільки своїх рабів і не тільки збіднілих римлян із кола своїх клієнтів, а й найманців з інших племен, а також гладіаторів. Причому гладіатори особливо цінувалися, з огляду на відмінну фізичну підготовленість і виняткове вміння володіти зброєю. Іноді між такими угрупованнями влаштовувалися цілі битви, як це було, наприклад, між загонами Тіта Аннея Мілона і Публія Клодія, а з початком громадянських війн деякі римські полководці використовували свої загони гладіаторів для найбільш зухвалих вилазок під час облог фортець. Так, зокрема, чинили Децим Брут в обороні Мутіни і Луцій Антоній в обороні Перузії (детальніше про це піде мова в розділі «Давньоримські «спецпризначенці»).

Після того як низка громадянських війн завершилася цілковитою перемогою Октавіана і створенням ним імперії, самовладдя римської знаті різко обмежили. Відтоді і аж до V ст. нової ери приватні особи могли мати лише порівняно невелику особисту охорону — цілком достатню, щоб убезпечитися від розбоїв на дорогах у подорожі, але не більше. Ці обмеження діяли аж до кінця IV ст. нової ери. Утім, від кінця IV ст. нової ери, особливо після переділу єдиної імперії на Західну і Східну імперії, коли обидві вони стали потерпати від частих нашесть варварів, а Західна Римська імперія буквально затріщала по швах, вищій римській знаті знову дозволили, як доповнення до імперських військ, заводити великі особисті військові загони. Воїни цих загонів, букеларії (bucellarii), були кіннотниками і набиралися переважно не з римських громадян, а з гунів і готів. Кількість букеларіїв у великого вельможі могла сягати декількох сотень і навіть тисяч душ. За бойовими якостями прекрасно навчені та озброєні букеларії перевершували тодішніх звичайних римських солдатів, оскільки в період занепаду імперії римські бійці були вже зовсім не тими, що в період розквіту Римської держави. Букеларії не були простими найманцями. Вони набували особливого статусу «товаришів» вельможі, який найняв їх. Це позначалося і на оплаті, і на стосунках. У бою вони не відходили від свого пана і намагалися захищати його до останньої змоги, а якщо їхній господар гинув не в бою, а від зради або чужих підступів, прагнули помститися. Стаючи на службу, букеларії присягали на вірність своєму пану і римському імператору, проте нерідко вірність пану була для них важливішою. Наприклад, ось що, за словами Григорія Турського, трапилося після того, як 454 року імператор Валентиніан III, побоюючись зазіхань на свою владу, підступно вбив запрошеного до імператорського палацу полководця Флавія Аеція: «він убив Аеція без жодного на те приводу. Однак пізніше, коли імператор Валентиніан, сидячи у кріслі на Марсовому полі, виголошував промову до народу, він сам загинув від меча Окцили, охоронця Аеція» (Gr.Turonensis. II. 8). Аж рік вірний букеларій очікував на свій шанс, і 455 року зумів помститися. Таку вірність, звичайно ж, не можна було забезпечити тільки за гроші. Вірність забезпечувалася ще й тим, як поводилися, як ставилися до своїх охоронців певні особи.

Ще в республіканський період вищих посадовців республіки — консулів або преторів, яким доручалося ведення війни, — крім лікторів, супроводжувала особлива когорта добірних воїнів — преторська когорта. Преторські когорти не лише охороняли командувача, а були ще й ударними загонами, якими полководець за необхідності посилював найвідповідальніші ділянки бою, щоб переломити хід битви.

У період імперії преторські когорти, що охороняли главу держави, перетворили на преторіанську гвардію — особисту гвардію імператора. Це зробив перший римський імператор Октавіан Август, залишивши собі, крім цього, й особливу особисту охорону, про що докладніше буде розказано трохи далі. Попервах преторіанська гвардія складалася тільки з 3000 вояків, а згодом її чисельність була доведена до 9 когорт (по 1000 душ у кожній).

Остаточно структура преторіанської гвардії сформувалася за імператора Тіберія, за наказом якого в 21—22 рр. нової ери на околицях Рима для преторіанської гвардії було побудовано спеціальний військовий табір-фортецю (castra praetoria) — вельми значну на ті часи споруду, розміром 380 x 480 м, зі стінами 2 м завтовшки і 4,7 м заввишки.

Преторіанські гвардійці служили не 25 років, як звичайні легіонери, а лише 16 років і отримували по два денарії (32 аси) на день, тоді як денна платня простих легіонерів становила всього 10 асів. Так було за Октавіана Августа і за Тіберія. (Зазначмо, що денарій тоді був високопробною срібною монетою, вагою близько 4 грамів.) Надалі номінальний розмір платні іноді змінювався, особливо від кінця II сторіччя, коли в Римі посилилась інфляція, але реальна купівельна спроможність і співвідношення окладів преторіанських гвардійців і солдатів-легіонерів завжди залишалися приблизно однаковими. Командував преторіанською гвардією префект преторія (praefectus praetorii). Іноді призначалися два префекти преторія. Формально це робилося для того, щоб не перенавантажувати одного посадовця численними і відповідальними завданнями, але призначення двох префектів преторія, безперечно, мало ще одну мету — утримати їх від спроб узурпувати владу. З цих же міркувань префекти преторія призначалися здебільшого не з сенаторського стану — наймогутнішого і найвпливовішого, а з менш престижного стану вершників.

Якийсь час преторіанська гвардія була надійною опорою імператора. Проте час минав. За владу імператорам доводилося боротися не стільки зі зовнішніми супротивниками, скільки зі внутрішніми, причому не з простолюдинами, а передовсім із власним оточенням. За цих умов і кожен з імператорів, і їхні суперники докладали всіх зусиль, аби домогтися підтримки преторіанської гвардії. Імператори робили це відверто, а їхні супротивники — таємно. Преторіанська гвардія дедалі більше втягувалася в палацові інтриги. Ті імператори, котрі доступилися до влади за сумнівних обставин, мусили виплачувати преторіанцям надміру щедрі дарунки. 41 року імператор Клавдій, який прийшов до влади після вбивства Калігули, пообіцяв виплатити кожному з воїнів по 15 000 сестерціїв[2] і був, за словами Светонія Транквілла, «першим із цезарів, який купив за гроші відданість війська» (Sueton. Claud. 10. 3). Приклад виявився заразливим. Минуло якихось тринадцять років, і 54 року імператор Нерон, який заступив померлого за таємничих обставин Клавдія, домігся визнання преторіанською гвардією, виплативши «такі ж щедрі» грошові подарунки (Tacit. Аnnales. 12. 69).

На якийсь час грошові подачки забезпечували вірність преторіанських гвардійців, але подібна щедрість лише розбещувала. 68 року непродумана політика Нерона призвела до того, що проти нього повстали спершу Віндекс, а потім Клодій Макр і Сервій Сульпіцій Гальба. Віндекс був розбитий надісланими Нероном військами. У Нерона вистачило би війська, щоб перемогти й інших претендентів, але його зрадив його власний префект преторія Німфідій Сабін, який переконав преторіанців покинути імператора, після чого в Нерона не залишилося іншого виходу, аніж заподіяти собі смерть.

Гальба, який заступив Нерона і став імператором, намагався провадити тверду політику і, не запобігаючи ні перед ким, спробував «прикрутити гайки», проте зробити це було вже не так просто. Збунтувавшись, преторіанські гвардійці вбили Гальбу та оголосили імператором Отона, який роздав їм чимало подачок і обіцяв дати ще більше. Імперію стрясали заколоти і боротьба за владу. 69 року нової ери, що почався вбивством Гальби, прозвано «роком чотирьох імператорів», оскільки Отон того ж року був, своєю чергою, скинутий Вітеллієм, а Вітеллія скинув Веспасіан.

Досвідчений полководець Веспасіан, зробивши співправителем свого сина Тіта, теж людину вельми досвідчену й рішучу, і доручивши йому контроль над преторіанською гвардією і всіма таємними службами імперії, зумів знову зробити преторіанську гвардію вірною опорою трону. Так тривало весь період правління першої династії Флавіїв (69—96 рр.), і пізніше, в період правління досить стабільної династії усиновлених імператорів і Антонінів (96—192 рр.), преторіанська гвардія не мала прямого впливу на політичні процеси. Винятком можна вважати лише виступи преторіанської гвардії 97 року, що змусили тодішнього імператора Нерву, чоловіка немолодого та бездітного, призначити своїм спадкоємцем улюбленого військами полководця Марка Ульпія Траяна. Однак із падінням династії Антонінів вплив преторіанської гвардії різко посилився. Ті, хто мусив убезпечувати імператорів, відчули можливість зводити їх на престол і скидати. Останній з Антонінів, імператор Коммод, був убитий змовниками з гурту його найближчих довірених осіб. Ходили чутки, що префект преторія Пертінакс знав про змову, втім, чи були ці чутки правдою, сказати важко, — згідно з офіційною версією тодішніх властей, преторіанська гвардія залишалася вірною Коммоду і не знала про замах. Та хай там як, був чи не був Пертінакс причетним до змови, це не пішло на користь ані йому, ані стабільності правління. Стале уявлення про імператорську владу, як про щось непорушне, похитнулося. Коммод був не дуже вмілим правителем, проте очолював імперію понад 12 років. Обраний рішенням римського сенату імператором на зміну Коммоду Пертінакс був повалений преторіанською гвардією вже за якихось неповних три місяці, причому преторіанські гвардійці дійшли до такого зухвальства, що влаштували потім торги за право отримати імператорську владу і продали це право Дідієві Юліану.

Свавілля преторіанців приборкав Септимій Север, який скинув Дідія Юліана і започаткував власну династію. Проте з падінням останнього з Северів, Александра, в Римській імперії настав період нестабільності, названий «Епохою солдатських імператорів», який тривав 50 років — від 235 по 285 рік. Це була епоха постійних заколотів, і мало кому з тодішніх імператорів щастило утриматися при владі бодай кілька років.

Завершилася ця епоха приходом до влади Діоклетіана, сина раба-вільновідпущеника, і водночас завершилася й ще одна епоха в житті Риму, яка тривала від 27 року до нової ери по 284 рік нової ери, — принципат, тобто період, коли імператор уважався першим серед громадян — принцепсом. Діоклетіан ввів для себе інший титул — домінус, себто пан, і новий державний лад Риму став називатися «домінатом».

Діоклетіан повністю реорганізував усю систему державної влади, заснувавши замість колишнього єдиновладдя одного імператора тетрархію — особливу систему правління відразу чотирьох імператорів — двох повновладних імператорів-августів і двох імператорів-цезарів, котрі мали власні володіння, але були підлеглі августові, — і в цій системі сам грав провідну роль, утім, оголосивши, що за двадцять років зречеться влади. За задумом Діоклетіана, кожний із цезарів за двадцять років мав стати августом, і зі свого боку призначити наступника, цезаря, який за наступні двадцять років заступив би вже його самого. Діоклетіану здавалося, що так можна якнайкраще забезпечити і управління величезною імперією, і водночас стабільність і спадкоємність влади. Реорганізував він і систему охорони імператорів. Для своєї охорони він завів нових охоронців, назвавши своїх піших стражів протекторами доместиками (protectores domestici), що дослівно перекладається як «домашня варта», і об’єднавши їх в особливі загони — схоли. Крім піших стражників, для охорони імператора сформували і загони кінних охоронців — scholae palatinae (палатинські схоли[3]), які дістали назву від Палатинського палацу, тоді — головної резиденції імператора в Римі. Солдат палатинських схол іменувався scholaris palatinae, або просто scholaris.

Навіть рядові протектори доместики і рядові солдати палатинських схол мали досить високий статус, що відповідав приблизно статусові центуріона легіонерів, тому, крім несення служби з охорони імператора, протектори доместики і солдати палатинських схол, у разі потреби, могли направлятися для виконання різних особливих доручень як у Римі, так і в провінціях.

Протекторів доместиків і солдат палатинських схол стало дещо менше, ніж преторіанців. Протектори доместики були організовані в 10 загонів — схол, кожна з яких мала власну назву. Командував ними comitis domesticorum — коміт доместиків [в іншому варіанті написання comes domesticorum — комес доместиків]. Палатинських схол також було 10, і кожна з них також мала свою назву. Палатинськими схолами командував свій коміт.

Коміт доместиків мав статус урядовця найвищого рангу — vir illustris (ясновельможний муж). Коміт, який командував палатинськими схолами, також мав статус vir illustris. Утім, попри це, обидва коміти мали значно менше влади, ніж колишній префект преторія. Якщо останній і командував усією преторіанською гвардією, і відповідав за убезпечення особи імператора, і водночас був керівником розвідки і контррозвідки імператора, то коміт доместиків відповідав тільки за особисту безпеку імператора. При цьому її забезпечував і коміт палатинських схол, що давало перехресний контроль. Водночас обидва коміти, командувачі імператорської охорони, хоча й самі мали найвищий чиновницький ранг, підкорялися, крім імператора, ще одному чиновникові вищого рангу — магістрові офіцій (magister officiorum), чия посада певним чином відповідала посаді прем’єр-міністра. Та й це було ще не все — за безпеку відпочинку імператора відповідав іще один чиновник вищого рангу, який корився тільки імператорові, — препозит священної спальні (praepositus sacri cubiculi), який мав власний штат охоронців. Усе це забезпечувало максимальний перехресний контроль і ускладнювало можливість замаху.

Чисельність преторіанської гвардії, що охороняла раніше імператорів, дорівнювала чисельності двох римських легіонів. Це була могутня сила, здатна навіть самостійно вести битви, проте саме її потужність дозволяла їй періодично брати участь в переворотах, скидаючи або зводячи на трон імператорів. Тепер же кількість протекторів доместиків і солдатів палатинських схол була цілком достатньою для убезпечення особи імператора, але водночас абсолютно недостатньою для того, щоб їхні очільники могли самостійно затіяти переворот. Надалі чисельність схол імператорської охорони іноді змінювалася, але ніколи вже не досягала чисельності колишніх когорт преторіанської гвардії.

З установою загонів протекторів доместиків і палатинських схол преторіанську гвардію розпустили не відразу, але її статус різко понизився, тим паче що Діоклетіан не дуже любив Рим і правив імперією то з Нікомедії, то зі Сплита, де побудував собі прекрасний палац. Преторіанська гвардія, як і перше, охороняла римські палаци, проте кількість преторіанців значно скоротилася.

Добровільне зречення Діоклетіаном влади, яке він 305 року не лише задекларував, а й справді вчинив, не дало очікуваного результату — миру і згоди. Між новими тетрархами почалися розбрати, які переросли у кровопролитні війни. 312 року преторіанці підтримали імператора Максенція, котрий правив тоді Італією, в його боротьбі з імператором Константином Першим. Проте Максенцій зазнав поразки і загинув. Після цього, за наказом імператора Константина Першого (Константина Великого), преторіанську гвардію було ліквідовано. Це остаточно завершило розпочате Діоклетіаном реформування системи охорони імператора.

Цікаво, що, розформувавши преторіанську гвардію, імператор не скасував посади префекта преторія, а надав їй нової суті. Префекти преторія стали найвищими урядовцями імперії, наступними за рангом після імператора. Префект преторія в період домінату, як і імператор, міг їздити на золотій колісниці та носити розшиту візерунками пурпурову тогу, з тією лише різницею, що в імператора пурпурова тога сягала підлоги, а у префекта преторія — колін. Останній виконував функції контролю над діоцезами, міг знімати і призначати, доповідаючи про це імператорові, намісників провінцій і видавати укази, а також був найвищою юридичною інстанцією імперії. Після розгляду справи префектом і ухвалення ним рішення скасувати цей присуд міг тільки імператор, але подавати скаргу імператору на рішення префекта преторія звичаю не було.

Не можна сказати, що ця реформа повністю унеможливила змови і перевороти, але все-таки вона на якийсь час значно зміцнила стабільність державної влади.

Це була остання істотна реформа системи імператорської охорони. З офіційним остаточним розділенням Римської імперії 395 року на Західну та Східну за синів імператора Федосія Першого (379—395 рр.) — Гонорія, який став імператором Західної Римської імперії (393—423 рр.), і Аркадія, який став імператором Східної Римської імперії (383—408 рр.), кожний із братів-імператорів отримав своїх протекторів доместиків і своїх солдатів палатинських схол. У такому вигляді система охорони імператора зберігалася в Західній Римській імперії аж до її падіння, тобто до 476 року, коли було скинуто останнього римського імператора.

Наскільки велику увагу приділяли своїй охороні римські імператори?

Охорону мали всі римські імператори, але, звичайно ж, ставлення кожного з них до організації власної охорони було різним. Одні були простими у спілкуванні, інші — підозріливими. Багато що залежало і від конкретної ситуації в країні. Так, Октавіан Август, який не був ані боязким, ані замкненим і загалом не відзначався зайвою підозрілістю, застосовував особливі запобіжні засоби у дні, коли проводив перегляд списків сенаторів. Робив він це не дуже часто — лише тричі: 28 р. до н.е., 18 р. до н.е. і 4 р. н.е., але, за словами Светонія Транквілла, «при цьому він сидів на головному кріслі у панцирі під одягом і при зброї, а навколо стояли десять найсильніших його друзів з сенату. Кремуцій Корд пише, що і сенаторів до нього підпускали лише поодинці та обшукавши[4]» (Suetonius. «Augustus». 35. 1—2). Перегляд списків вершників і сенаторів був процедурою вельми відповідальною, і подібні запобіжні заходи не були зайвими — адже чимало людей позбавлялися свого звання, і ці особи цілком могли спробувати негайно помститися. Підвищені запобіжні заходи Октавіан Август застосовував і в багатьох інших випадках, коли того вимагали обставини, наприклад, коли отримав звістку про поразку в Германії військ свого намісника Квінтілія Вара: «дізнавшись про це Август наказав розставити в місті варту, щоб уникнути заколотів» (Suetonius. «Augustus». 23. 1).

Октавіан вступив у боротьбу за владу 44 року до н.е. ще зовсім молодим хлопцем. 43 року до н.е. він став тріумвіром, а 27 року до н.е. — імператором-августом, пробувши потім імператором іще 41 рік. Багато разів проти нього влаштовувалися змови. Багато разів його намагалися вбити. Одначе правильно організована система імператорської охорони і та увага, яку він їй приділяв, дозволили Октавіанові Августу дожити до 76 років, не випускаючи з рук важелів управління Римською державою, і спокійно померти 14 року до н.е. своєю смертю, в пошані й повазі. Тих же імператорів, які не приділяли уваги своїй охороні, чекала зовсім інша доля — нікому з імператорів, які послабляли пильність, не вдавалося правити країною хоч скількись довго — негайно з’являлися змовники, які мріяли про захоплення влади, і вбивць не стримували ані титули, ані вік, ані слава, ані любов народу. За будь-яких колишніх заслуг правитель утримував владу лише доти, доки ретельно дбав про свою охорону.

2. Як і з кого комплектувалася охорона римських царів, вищих посадовців Римської республіки, а потім охорона римських імператорів

Для того, щоб охорона могла ефективно виконувати своє призначення, треба було не лише набрати належну кількість людей, забезпечивши їх грошима, харчуванням, одностроями та озброївши відповідною зброєю. Надзвичайно важливим було підібрати людей вірних і відданих, — тільки в цьому разі на охорону можна було покластися.

Охорона Ромула і п’яти наступних римських царів (як лікторська, так і особиста) набиралася поміж римських громадян. Для царів, обраних рішенням Ради отців і народного зібрання, це було якнайкращим рішенням. Останній римський цар Тарквіній Гордий, який доступився до влади внаслідок державного перевороту і правив, не дуже зважаючи на Раду отців і народне зібрання, не міг повністю довіряти співгромадянам. Тому, крім лікторської охорони, «Тарквіній створив для себе самого охорону з найзухваліших мужів, озброєних мечами і списами, як з місцевих людей, так і з чужоземців, які ночами розташовувалися навколо царського палацу, і вдень, коли він виходив, супроводжували його туди, куди він прямував, і надійно забезпечували йому безпеку від зловмисників» (Dionysios. IV. ХLI. 3). Діонісій Галікарнаський не уточнює, чи став Тарквіній Гордий по-новому формувати загін целерів, чи заснував додатковий загін для своєї охорони, проте такий підхід до формування своєї охорони дозволив цареві підсилити перехресний контроль охоронців один над одним. Попри велику кількість незадоволених царем, він 24 роки утримував владу, і ніхто не спромігся організувати на нього успішний замах.

А ось особовий склад охорони посадовців періоду ранньої республіки набирався тільки з римлян. У республіці з патріархальними устоями це було найвдалішим рішенням. У ліктори, а під час війн і в преторські когорти, що супроводжували римських полководців, набиралися найбільш досвідчені воїни та юнаки з найзнатніших римських родин. Єдиним їхнім завданням було запобігти нападу іноземного супротивника — уберегти консула або претора від засідки, не дати вночі пробратися до його намету ворожому лазутчику, берегти життя полководця під час битви. Про те, що життю римлянина може загрожувати не лише іноземець, а й римлянин, годі було й думати.

У II ст. до нової ери ситуація почала змінюватися. Воєнні успіхи Риму і розширення його володінь, разом зі збагаченням римської знаті й посиленням військової потужності держави, призвели до сильнішого розшарування римського суспільства, а також до зміни суспільної моралі. Якщо раніше римські жінки народжували стільки дітей, скільки могли, а шлюбні зв’язки були майже непорушними, то від II ст. до нової ери, попри зростання добробуту, особливо у знатних сімействах, народжувати римлянки почали дедалі менше, а розлучення стали явищем буденним. Раніше стримувальним чинником, що в разі незлагод запобігав кровопролиттю між сім’ями знаті, служили їхні тісно переплетені родинні зв’язки. З ослабленням міцності сімей цей чинник ставав куди менш вагомим — адже чоловіка або дружину можна було легко змінити, а падіння народжуваності призвело до того, що родинні зв’язки сімейств стали не так тісно переплетеними, як раніше.

Захоплення Римом величезних територій, що казково збагатило римську аристократію, мало й ще один, несприятливий для міцності римського суспільства демографічний аспект. Ось що писав Аппіан: «У завойованій землі римляни всякий раз виділену її частину негайно розподіляли між поселенцями, або продавали, або здавали в оренду; необроблену ж унаслідок війн частину землі, кількість якої суттєво зростала, вони не мали вже часу розподіляти на ділянки, а від імені держави пропонували обробляти її всім охочим на умовах здавання щорічного урожаю в такому розмірі: одну десяту частину посівів, одну п’яту насаджень. Визначено було також плату і за пасовища для великої і дрібної худоби. Римляни робили все це з метою збільшення чисельності італійського племені, на яке вони дивились як на плем’я великою мірою працелюбне, а також щоби мати у своїй країні союзників. Одначе результат вийшов протилежний. Річ у тім, що багатії, захопивши собі велику частину не поділеної на ділянки землі, з часом упевнилися, що ніхто її ніколи у них не відніме. Розташовані поблизу від належних їм земель невеликі ділянки бідняків багаті почасти скуповували з їхньої згоди, почасти відбирали силою. У такий спосіб багатії стали обробляти розлогі просторі землі на рівнинах замість ділянок, що входили до складу їхніх маєтків. При цьому багатії користувалися купленими рабами як робочою силою, роблячи з них ратаїв і пастухів, щоб не відволікати роботою коло землі вільнонароджених від несення військової служби. До того ж, володіння рабами приносило багатіям велику вигоду: у вільних від військової служби рабів безперешкодно збільшувалося потомство. Все це призводило до надмірного збагачення багатіїв, а водночас і збільшення в країні кількості рабів. Навпаки, кількість італійців зменшувалася, вони втрачали енергію, оскільки їх пригноблювали бідність, податки, військова служба» (Appian. «В. С.». I. 7).

Римські багатії призначали управителями своїх маєтків не вільних римлян, а своїх рабів. По-перше, рабів було набагато простіше контролювати, по-друге, первісні римляни традиційно клопоталися веденням власного господарства, а по-третє, після підкорення Македонії, Греції, Карфагена, елліністичних держав Азії рабовласник міг купити собі раба-управителя, добре знайомого з усіма досягненнями тодішньої агрономії та здатного якнайкраще вести господарство. Самі ж римляни, попри свої визначні воєнні успіхи, значно поступалися тоді багатьом іншим народам, і передусім грекам, в господарських навичках. З тих самих причин ремісники-раби витручували ремісників-римлян. Римських багатіїв лікували раби-лікарі, їхні будинки будували раби-архітектори, їхні скульптури і скульптури їхніх предків вирізьблювали з каменю раби-скульптори, картини і фрески в їхніх будинках і віллах малювали раби-художники, зачіски їм робили раби-перукарі, одягали їх раби-кравці, взували раби-шевці, розважали раби-артисти, їхніх дітей учили граматиці, філософії та іншим наукам раби-вчителі. Виходило так, що з рабами римські багатії спілкувалися значно більше, аніж із простими римськими громадянами, і про потреби громадян теж нерідко дізнавалися тільки через рабів.

У Римі віддавна існував звичай відпускати найвідданіших рабів на волю. Колишні раби, ставши вільновідпущениками, не могли обіймати деякі виборні посади, але отримували римське громадянство і записувалися у трибу свого колишнього господаря, при цьому вільновідпущеники ставали клієнтами свого колишнього господаря — патрона, надавали йому різні послуги, користуючись натомість його підтримкою. Зазвичай саме вільновідпущеники вели справи своїх патронів в інших провінціях, управляли маєтками тощо. Завдяки підтримці своїх патронів вільновідпущеники не тільки багатішали (а деякі з них, котрі ще недавно були рабами, самі спромагалися стати власниками тисяч рабів), а що важливіше, могли забезпечити своїм дітям набагато кращу кар’єру, ніж та, яку здатні були дати своїм дітям римські бідняки. Нащадки цих вільновідпущеників, які вважалися вже повноправними громадянами, нерідко ставали римськими вершниками і навіть сенаторами.

З одного боку, римські громадяни користувалися набагато більшими правами і привілеями, ніж раби і вільновідпущеники. Але з іншого — деякі раби і багато вільновідпущеників були незрівнянно заможнішими й впливовішими, ніж прості римляни, і забезпечували своїм дітям набагато краще майбутнє.

Для високопоставлених рабів отримання римського громадянства означало передусім отримання статусу. Всіляко прагнули отримати римське громадянство і жителі італійських громад, що потрапили під владу Рима, а також жителі провінцій.

У цьому процесі були як позитивні, так і негативні для міцності Римської держави аспекти.

Позитивним було те, що Рим у такий спосіб легко відновлював людські втрати, яких зазнавав під час постійних війн. Позитивним чинником було й те, що будь-яка діяльна і здібна людина, навіть будучи сином раба, могла сподіватися стати римським громадянином, при цьому нові громадяни прагнули якнайскоріше поріднитися з корінними римськими громадянами і зблизитися з ними — римське суспільство не було замкненим і закритим.

Проте з падінням народжуваності корінних римлян механічне збільшення кількості римських громадян за рахунок надання римського громадянства рабам і провінціалам мало й деструктивну функцію.

Система, що склалася, тепер почала поступово відокремлювати римську аристократію від римських громадян. Знатні вельможі радше протегували своїм вільновідпущеникам або вільновідпущеникам своїх друзів, ніж пересічним, не залежним від них римлянам. До цього слід додати й те, що саме тоді в Римі серед частини нових римських громадян почали з’являтися земляцтва, чого раніше не було. У результаті дуже часто земляки із загалу вільновідпущеників і провінціалів легше досягали успіхів у справах, аніж звичайні римляни, які не мали заступництва.

Римське суспільство від початку утворилося від змішання декількох племен і завжди приймало до себе нових членів. Проте за часів високої народжуваності іноземці, які стали римськими громадянами, чи то вільні громадяни, які переселилися з інших міст, чи раби, які отримали свободу, швидко асимілювалися серед римлян. І це не обмежувалося носінням римського одягу, дотриманням римських традицій і знанням латинської мови. Отримане ними римське громадянство природно скріплялося численними родинними зв’язками з римлянами, і якщо не вони самі, то вже їхні діти відчували себе не сабінами, умбрами, етрусками, вольсками або еквами, а частиною римського народу і лише його. Зі зниженням народжуваності серед самих римлян і з отриманням римського громадянства дедалі більшою кількістю вихідців із провінцій Рим уже не міг «перетравити» всю цю масу, зробивши її єдиним цілим. Поява в Римі серед римських громадян національних громад, які протегували насамперед своїм землякам, звичайно ж, не відповідала інтересам решти римлян і суспільства в цілому.

Римом, як і раніше, правила римська родова знать, але розрив між інтересами знаті та інтересами решти римських громадян різко збільшився. До того ж посилилася боротьба між різними кланами римської знаті за владу. І раніше серед римської знаті були родини більш і менш впливові. Якщо ми подивимося список володарів вищої влади римської республіки — консулів, то побачимо, що, хоча римський сенат завжди складався з декількох сотень осіб, консулами найчастіше були представники дуже небагатьох родин. Причому найвпливовіші сімейства могли похвалитися десятками консулів зі свого роду, тоді як решта сенаторів могли тільки мріяти про призначення на таку високу посаду. Те саме можна сказати і про призначення преторів, цензорів, народних трибунів, еділів, намісників провінцій.

До кінця II ст. до нової ери декілька наймогутніших родин Риму настільки посилилися, що почали претендувати на абсолютну владу. Боротьба за владу зі стін сенату перейшла на римські вулиці, а з початком I ст. до нової ери навіть і на поля битв. Римляни вперше за багато сторіч стали піднімати зброю проти римлян. Почалася епоха змов, громадянських війн, диктатур.

Різко зменшена народжуваність римлян і боротьба між самими римлянами призвели до зміни складу охорони римських вельмож.

479 року до нової ери один з римських родів, рід Фабіїв, звернувся до сенату з проханням дозволити йому самостійно вести війну проти міста Вейї. «Хай же інші війни, — переконував сенаторів глава роду Фабіїв, консул Цезон Фабій, — будуть вашим клопотом, а вейянських ворогів надайте Фабіям. Ми порукою, що велич римського імені не зазнає збитку. Ця війна буде нашою, начебто війною нашого роду, і ми маємо намір вести її власним коштом, від держави ж не буде потрібно ні воїнів, ні грошей» (T. Liv. II. 48. 8). У результаті, як пише Тіт Лівій, сенат дав на те свою згоду, і чоловіки роду Фабіїв «за загального захвату» пройшли вулицями Рима до міських воріт — «триста шість воїнів, всі патриції, всі одного роду, з яких будь-кого найстрогіший сенат повсякчас міг би призначити вождем, йшли, загрожуючи знищити народ вейян силами однієї родини» (T. Liv. 49. 4).

Фабії виявили явну зухвалість. Протягом якогось часу їм справді таланило досить успішно битися з вейянами і навіть наводити на тих страх, але потім вони все-таки потрапили у влаштовану на них вейянами засідку, і з усіх Фабіїв живим залишився тільки один. Одначе для нас тут цікавим є насамперед те, що тоді Фабії вели війну силами одного лише свого роду. Всі воїни їхнього загону були патриціями! У ті роки жоден глава римського роду і уявити собі не міг, щоб його охороняв раб або чужоземець. Главу сімейства охороняли родичі — численні й віддані. Утім, так було тільки в ті роки, коли кожна римська матрона виходила заміж лише один раз і мала до десяти та більше дітей. Надалі ситуація змінилася. До початку I ст. до нової ери деякі римські родини були настільки багатими, що могли набрати за свій рахунок декілька легіонів, але ці легіони доводилося набирати за гроші. Самі ж римські сімейства, як бідні, так багаті, стали набагато менш численними, ніж раніше.

Тепер главу багатої родини охороняли вже не родичі, а раби, вільновідпущеники або клієнти. Особливо ж надійними охоронцями вважалися гладіатори[5]. Обумовлювався такий підхід до підбору охорони вельми прагматичними міркуваннями: це дозволяло не тільки забезпечити підбір добре підготовлених охоронців, — охорона з рабів і чужинців, які отримали або сподівалися отримати римське громадянство завдяки вірній службі своєму патронові, була до того ж ще й надійніша, ніж охорона з римлян, позаяк останніх легше було перекупити грошима чи обіцянками. Навіть римські посадовці, як вже згадувалося вище, крім офіційної охорони з лікторів, нерідко мали й додаткову, часто набагато численнішу охорону з рабів і клієнтів.

Преторські когорти, що охороняли під час війн римських полководців, тоді ще комплектувалися з римлян, але вже Гай Юлій Цезар з початком громадянської війни обзавівся ще й особистими охоронцями із прославлених своїми лютістю і вірністю уродженців іспанського міста Калагурріс (нині Калаорра). Вбрані в римський одяг і римську зброю калагуританці складали внутрішнє кільце охорони, а решта воїнів його преторської когорти — зовнішнє кільце. Калагуританська варта, що погано розмовляла латиною і не мала в Римі ані знайомих, ані родичів, в умовах громадянської війни була набагато надійнішою, ніж охорона з римських громадян. Калагуританці як чужинці розуміли, що весь їхній добробут у Римі тримається тільки на прихильності і на благополуччі того, кого вони охороняють.

44 року до нової ери Юлій Цезар був убитий змовниками просто в курії, на засіданні римського сенату, але провини калагуританської сторожі в тому не було — покладаючись на свою славу й недоторканність, він, не знаючи про небезпеку, йдучи в курію «відмовився від супроводу охорони з іспанців із мечами» (Suetonius. «Julius». 86. 1). Наступник Цезаря, усиновлений ним за заповітом Гай Октавій, який прибрав ім’я Гай Юлій Цезар Октавіан (майбутній Октавіан Август), вступивши в боротьбу за владу, також завів собі калагуританську варту, що доповнювала його преторську когорту. Калагуританці були з ним упродовж усього періоду громадянських війн, аж до 30 року до н.е., але «супровід свій із калагуританської варти він розпустив після перемоги над Антонієм» (Suetonius. «Augustus». 50. 1).

Чому Октавіан сформував особисту охорону з калагуританців, а не з римських громадян, зрозуміло — причини були ті самі, що й у Юлія Цезаря. Але чому калагуританські охоронці влаштовували Октавіана аж до 30 року до н.е., а 29 року до н.е. він відмовився від їхніх послуг?

Калагуританців усунули зовсім не через якусь власну смуту і не через примхи Октавіана, а з вельми зрозумілих і об’єктивних причин — у той час Октавіан розпочав підготовку остаточного підкорення Іспанії, на півночі якої ще зберігали незалежність кантабри і астури. Калагурріс, розташований у верхній течії річки Ібер (сучасна річка Ебро), впритул прилягав до земель кантабрів, і в когось із іспанських охоронців Октавіана цілком могли бути родинні зв’язки з кантабрами. Вторгатися до Іспанії, брати в облогу іспанські міста, палити села, забирати в рабство жінок і дітей — і мати при собі іспанських охоронців було б щонайменше безрозсудно. Саме тому Октавіан завбачливо замінив тоді своїх калагурітанських охоронців римлянами.

Римські охоронці пробули з Октавіаном недовго. Попри те, що Октавіан піклувався про співгромадян і міцно тримав кермо влади, змови проти нього римської знаті не припинялися. У цих умовах римляни були не найкращими з охоронців. Поміркувавши, Октавіан набрав собі особистих охоронців із германців. Головною перевагою германців, як раніше і калагуританців, була надійність. Відсутність римського коріння, відсутність родичів у Римі не давала їм можливості долучатися до палацових інтриг. Германські охоронці охороняли його аж до 9 року н.е., коли повсталий германський вождь Арміній розгромив у Тевтобурзькому лісі три римські легіони на чолі з Квінтілієм Варом. Повстання в Германії змусило Октавіана негайно відіслати від себе германців і знову замінити їх римлянами.

Утім, практику набору особистих охоронців з германців дуже скоро відновили. Це зробили вже за наступника Октавіана Августа, імператора Тіберія. Германські охоронці охороняли і Калігулу, і Клавдія, і багатьох інших імператорів.

Преторіанська гвардія при цьому довгий час, як і раніше, набиралася тільки з корінних римських громадян. Так, за імператора Тіберія, як писав Корнелій Тацит, у Римі було 9 преторіанських когорт, «рекрутованих майже виключно в Умбрії та Етрурії, а також у Старому Лації та в найдавніших римських колоніях» (Tacit. «Annales». IV. 5). Отже, якщо безпосередні охоронці імператора набиралися з представників далеких племен, то основна частина преторіанської гвардії формувалася з римських громадян Центральної Італії, що служило немовби противагою для охоронців ближнього кола. Водночас у словах Корнелія Тацита про тих, кого набирали до складу преторіанської гвардії, дуже важливо зауважити, що, хоча туди набирали тільки повноправних римських громадян, мешканців Рима туди не брали. Те, що преторіанців уважали за краще набирати в Умбрії, Етрурії, Старому Лації, найдавніших римських колоніях, але не в самому Римі, зокрема, пояснювалося тим, що розпещені безкоштовними роздачами і видовищами жителі Рима тоді вже не дуже й прагнули військової служби. Утім, напевно, ще важливішу роль відігравало те, що преторіанців, які були б набрані в самому місті, а тому мали б тут родичів, друзів і знайомих, набагато легше було б втягнути в різні закулісні підступи, ніж тих солдат, які прибули в абсолютно незнайоме їм місто.

На початку I ст. нової ери народжуваність у Центральній Італії та римських колоніях-поселеннях була значно вищою, ніж у самому Римі. Проте й там під впливом віянь зі столиці патріархальні устої неухильно руйнувалися. Народжуваність в імперії падала не тільки у столиці, а й поза межами Рима, а з її падінням солдатів із римських громадян лише Італії стало важко набрати навіть до преторіанської гвардії. І вже за імператора Клавдія до преторіанської гвардії почали брати ще й вихідців із Цизальпійської Галлії. Дуже скоро сюди братимуть і вихідців з інших провінцій. Цей процес посилиться в період правління першої династії Флавіїв (69—96 рр.) і особливо за правління династії Антонінів (96—192 рр.). До кінця правління династії Антонінів у преторіанській гвардії були не лише римські громадяни з Центральної Італії, і взагалі не лише італіки, а й громадяни, народжені поза межами Італії, зокрема вихідці з Нарбонської та Лугдунської Галлії, з Тарраконської Іспанії, Бетіки, Паннонії та Македонії. Згодом в преторіанську гвардію почали час від часу приймати навіть деяких воїнів, що взагалі ще не встигли здобути римське громадянство.

У військах преторіанців не поважали. Вже 69 року, під час війни між імператором Отоном, який опирався здебільшого на преторіанців, і Вітеллієм, котрий покладався на римські війська в Германії, прихильники Вітеллія обзивали преторіанців «слабосилими неробами, що не знають нічого, крім цирків і театрів» (Tacit. «Historia». II. 21). Можливо, ця характеристика була лише пропагандистським штампом і ніяк не відповідала дійсності, але тоді моральні, а водночас й бойові якості преторіанської гвардії, залученої тільки до палацової служби і доволі комфортного супроводу імператорів у їхніх поїздках, поступово знижувалися. Зате разом зі зниженням бойових якостей і завзяття до служби зростали амбіції та пожадливість преторіанців, а також їхнє бажання впливати на політику імперії. Випадок, коли 193 року преторіанці, скинувши і вбивши імператора Пертінакса, продали імператорський титул Дідію Юліану з аукціону, показав, що колишня преторіанська гвардія остаточно деградувала. Септимій Север, який скинув того ж року Дідія Юліана і став імператором, колишню преторіанську гвардію розігнав, а нових солдатів преторіанської гвардії набрав із жителів Паннонії, де був до цього намісником, а також із сусідніх із нею земель. За словами очевидця тих подій Діона Кассія, преторіанські когорти тоді заповнили солдати «страшні на вигляд, зі страхітливим голосом, нестерпні за своїм штибом життя» (Dio Cass. LХХIV. 2). Імператор Септимій Север не дуже ладнав із сенатом — більшість римських сенаторів схилялися спершу до того, щоб підтримати його суперників — Песценія Нігера і Клодія Альбіна. Тому такий підбір складу преторіанської гвардії і був спрямований насамперед на те, щоб залякати всіх, хто вагається. Згодом, коли династія Северів зміцнилася при владі, а завдання залякувати стало неактуальним, нові преторіанці обтесалися та перестали лякати римлян своїм варварським виглядом і манерами. Династія Северів правила недовго — останнього зі Северів, Александра Севера, скинули 235 року, після чого в Римі, як уже згадувалося, настала «епоха солдатських імператорів», епоха запеклої боротьби за владу, впродовж якої посіли престол і були скинуті десятки імператорів. Вона завершилася 285 року приходом до влади імператора Діоклетіана і встановленням домінату і тетрархії, тетрархію змінила друга династія Флавіїв, але принципи комплектування преторіанської гвардії увесь цей час зберігалися — як і Септимій Север, наступні імператори вважали за краще набирати солдатів до своєї охорони подалі від Рима. Від часів Септимія Севера і аж до розпуску 312 року преторіанської гвардії вона комплектувалася переважно з вихідців із придунайських провінцій — Паннонії, Мезії, Фракії, а також із жителів Верхньої та Нижньої Германії[6], підрозділи протекторів доместиків і палатинські схоли, що заступили преторіанську гвардію, також зазвичай формувалися не з римлян та італіків. Солдатами цих підрозділів імператорської охорони ставали здебільшого германці та вихідці із придунайських провінцій.

3. Організація роботи розвідувальних, контррозвідувальних і поліційних служб Стародавнього Риму в царський період

Створення служб добування даних про супротивника, а також служб забезпечення правопорядку всередині міста і на підвладних територіях почалося в Римі майже відразу після заснування міста (753 р. до н.е.). Перше, що зробив Ромул, отримавши владу, — розпочав спорудження міських мурів[7]. Мури треба було не тільки звести, а й охороняти. Цілком зрозуміло, що на мурах і особливо біля всіх міських брам вдень і вночі стояла варта, а оскільки зверхником держави був цар, то йому й підкорялася ця охорона (яким чином підбиралася сторожа, невідомо, але навіть якщо спершу охорона виділялася почережно від римських родин, то на час несення служби вона не могла не підкорятися цареві). За Ромула, який правив з 753 по 716 рік до нової ери[8], у римських царів, як згадувалося вище, з’явилася ще й власна гвардія — загін целерів («швидких»), а також ліктори — почесна постійна особиста охорона, що надавалася державою. Причому чисельність целерів, яких при Ромулі було всього 300, згодом за наступних царів зросла до 1200 воїнів. Безумовно, що ці сили у разі потреби могли залучатися і залучалися не тільки для охорони царя, а й для наведення ладу.

Забезпечення порядку в місті спрощувалося тим, що цареві належало не тільки право командувати всіма римськими військами, а також і право вершити суд, хоча влада його не була неподільною — свої дії з найважливіших питань цар мусив погоджувати з Радою отців, тобто радою глав римських родин — прообразом майбутнього римського сенату, а в низці випадків скликалося ще й народне зібрання всіх вільних громадян Рима. На сьомому році існування Римської держави для припинення виснажливої війни з сабінянами Ромул пішов навіть на те, щоб визнати своїм співправителем сабінського царя Тіта Тація, і п’ять років (приблизно від 746 по 741 рік) Римом правили відразу два царі, розділяючи владу не тільки з Радою отців, а й один з одним. Цілком можливо, що в Римі, як у стародавній Спарті, могла би скластися система влади, коли державою постійно правили одночасно два царі, які представляли два різні царські роди і врівноважували владні амбіції один одного. Одначе по п’яти роках сумісного з Ромулом правління Тіт Тацій поліг жертвою замаху, і Ромул знову став єдиним царем Риму, зосередивши у своїх руках і вищу цивільну, і вищу військову, і вищу духовну, і вищу судову владу.

Спершу суд вершився просто на підставі традицій і звичаїв та проводився за необхідності, але вже другий римський цар Нума Помпілій, котрий правив од 715 по 672 рік до нової ери, «започаткував дні присутні й неслужбові, оскільки небезкорисно було для майбутнього, аби справи, що ведуться перед народом, на якийсь час призупинялися» (T. Liv. I. 19. 6). Саме за царя Нуми Помпілія римський державний устрій набував упорядкованого характеру. Цей цар розписав, що, як і коли слід робити, починаючи від ритуалів жертвоприношення богам і закінчуючи порядком вирішення різних суперечок. Нума Помпілій запровадив і перший римський календар — вельми потрібний атрибут для будь-якого державного устрою. Наступний римський цар Тулл Гостілій (672—640 рр. до н.е.) розширив склад римської Ради отців (сенату) і наказав спорудити для його засідань особливу будівлю — курію. Курію обслуговував спеціальний штат добре навчених царських рабів, а з установленням республіки — державних рабів, тобто рабів, котрі належали Римській державі. Вони записували і зберігали всі прийняті ухвали. У разі необхідності записані ухвали виставлялися потім для прочитання на Форумі та оголошувалися оповісниками.

Першим римським царям не дуже часто доводилося користуватися своєю владою для наведення ладу. Дрібні конфлікти, що виникали всередині сімей або між сім’ями, вирішували самостійно глави римських родин, які мали тоді повну владу над своїми дітьми. Однак Рим ріс, а зі зростанням населення і відвідинами зручно розташованого на торгових шляхах Рима дедалі більшою кількістю купців, торговців і ремісників з інших міст, конфліктів, що вимагали втручання властей, також виникало чимраз більше. За словами Тіта Лівія, «величезний приплив населення збільшив державу, а в такому велелюдному народі загубилась ясна відмінність між добрими і лихими вчинками, стали коїтися потаємні злочини, і тому задля остраху щораз більшої зухвалості негідників зводиться в’язниця посеред міста, під самим форумом» (T. Liv. I. 33, 8). Першу римську в’язницю Сarcer Mamertinus — вельми необхідний елемент будь-якої правоохоронної системи — звели в період правління четвертого римського царя Анка Марція (640—616 рр. до н.е.). Тюремниками були спеціально призначені для цього раби, що належали особисто цареві, а з установленням республіки — державні раби.

Суд зазвичай вершив або сам цар, або призначені ним двоє суддів. При цьому обвинувачений міг апелювати до народу.

Не всі справи були достатньо простими, аби їх вдалося вирішити відразу. У разі, якщо потрібне було попереднє дізнання, його проводив слідчий, який призначався царем, — квестор у кримінальних справах (quaestor parricidii). Сама назва цієї посади утворилася від двох латинських слів: quaestio — розшук, допит, вивчення, і parricidii — вбивці, лиходії, злочинці. А позаяк не всі спіймані лиходії та злочинці готові були відразу ж повідати про свої лиходійства, в розпорядженні квестора у кримінальних справах був фахівець з тортур — quaestionarius[9]. Якщо справа була досить очевидною, а відповідачами були простолюдини, квестор міг не лише проводити дізнання, а й відразу виносити вирок.

У царському Римі не було спеціальної установи, що провадила би розвідку і контррозвідку. Організацією цих видів діяльності клопоталися самі царі, використовуючи як своїх слуг і рабів, так і римських громадян. Про деякі найбільш відомі їхні операції я розповідаю в цій книзі.

Дослідження стану справ у сусідніх державах проводилося переважно завдяки поїздкам туди самих римлян як послів, купців, торгівців, мандрівників або паломників, а також завдяки опитуванням приїжджих купців, ремісників тощо. Засилання спеціальної агентури застосовувалося рідко, але й таке теж траплялося — іноді для здобуття інформації, а подеколи навіть для знищення ворожих вождів і підкорення сусідніх держав.

Контррозвідувальна робота проходила передусім завдяки ретельному контролю над всіма іноземцями. Цьому сприяли римські закони і звичаї.

Посли, прибулі до Риму, були недоторканні. Римляни завжди дотримувалися цього правила. Так само скрізь уважалися недоторканними і римські амбасадори. Це відповідало тодішнім поняттям про «право народів». Посягання на життя і майно амбасадорів вважалося тяжким злочином і траплялося вкрай рідко. Недоторканності амбасадорів дотримувались і під час війн. Із прибуттям у межі Римської держави посланцям чи то дружньої, чи ворожої країни виділявся відповідний ескорт для того, щоб вони могли без перешкод дістатися місця призначення — тобто прибути до Рима чи до ставки римського полководця або намісника, до якого вони прямували. Забезпечуючи недоторканність амбасадорів, ескорт водночас забезпечував їхнє просування тільки тим маршрутом, яким це було дозволено, й усував можливості вербування ними агентури і ведення розвідки. Крім того, згідно з римськими традиціями, в саме місто Рим дозволялося прибувати лише амбасадорам дружніх держав, а посли ворожих держав не могли перетинати померії (pomerium) — священної, спеціально незабудованої та необроблюваної смуги землі біля міських мурів, і всі перемовини з ними велися за межами Рима. Ескорт супроводжував амбасадорів і в самому Римі, і дорогою назад до кордону. Тож посли могли спілкуватися лише з римськими офіційними особами і представниками вищої римської знаті, а можливості ведення розвідки в Римі іншими державами через своїх амбасадорів були гранично обмежені, тим паче що постійних амбасад тоді не існувало.

Розвідка ніколи не велася лише за допомогою посольств. Зрозуміло, що не тільки римляни, а й їхні супротивники намагалися отримати відомості, які їх цікавили, або вплинути на події через інших осіб — купців, мандрівників, проповідників. Одначе й тут римські закони і звичаї були на висоті.

Розчинитися, загубитися серед римських громадян іноземець не міг хоч би вже тому, що всі чоловіки, римські громадяни, носили особливий одяг — тогу, іноземцям же носити тогу було суворо заборонено. Особливої форми були й черевики римлян — calcei, що їх також суворо заборонялося носити іноземцям. Тому, не тільки перебуваючи у складі посольства, але навіть опинившись в Римі під виглядом купця, паломника або мандрівника, іноземний розвідник навряд чи міг непомітно зустрітися з ким-небудь — видати себе за римлянина йому не вдалося б, а всі пересування іноземців, всі їхні контакти були на видноті.

Римські громадяни були захищені законами і могутністю Риму як у своїй державі, так і за її межами — будь-яке посягання на права своїх громадян Рим використовував як привід для війни, а протистояти Римові було непросто. Водночас іноземець практично не міг вести в Римі ніяких справ, не заручившись підтримкою кого-небудь із римлян. Якщо він не перебував під захистом свого римського патрона, то був абсолютно безправним. Будь-який римський громадянин міг забрати у нього все що завгодно, без жодної за це відповідальності, водночас римські закони з нещадною суворістю карали посягання на власність і майно Римської держави та римських громадян. Що могутнішою ставала Римська держава, то менше вона зважала на інші держави та їхніх громадян. У результаті будь-який іноземець, що збирався до Риму в яких-небудь справах, шукав заступництва одного з римських кланів, стаючи його клієнтом. Заступництво римського патрона було абсолютно необхідне особам, які не мали римського громадянства, і в розгляді будь-яких справ між ними і громадянами Риму в суді, чи то в самому Римі, чи в будь-якій із римських провінцій. Не дивно, що клієнтами деяких найбільш могутніх римських родів ставали не лише окремі люди, які не мали римського громадянства, а й громади, навіть міста. Нерідко між впливовими представниками неримської та римської знаті укладалися договори про гостинність. У цьому випадку, зумівши знайти собі патрона, знатні іноземці або провінціали — підданці Римської держави, які не мали римського громадянства, прибуваючи до Рима, ставали гостями родини, що протегувала їм[10], а з прибуттям у їхні землі когось із членів цієї родини робили все можливе, щоб йому догодити.

Така система взаємовідносин давала римлянам змогу тримати під контролем кожен крок кожного чужоземця, прибулого до Риму, адже про всі свої почини він мусив доповідати своєму римському опікуну або патрону. Крім того, така система взаємин надалі дозволяла римській знаті бути в курсі справ і в провінціях, і в сусідніх державах, а якщо потрібно, то й впливати на справи сусідніх держав — адже клієнт був просто зобов’язаний доповісти своєму патрону про все, про що той його питав, і зробити все, що той зажадає. Навіть якщо прибулі до Риму належали до царського роду, вони намагалися всіляко вислужитися перед римською знаттю, оскільки нерідко саме в Римі вирішувалася доля їхніх престолів.

Завжди і скрізь важливо було не лише запобігати можливій діяльності ворожої агентури, а ще й перешкоджати різним спробам окремих співгромадян узурпувати владу.

Як це робилось у Стародавньому Римі? Як виявляли римляни діяльність змовників і що чинилося в такому разі?

Продумана і добре організована охорона римських високопосадовців, про що розповідалося раніше, не дозволяла усунути будь-кого з них без ретельно підготованого замаху. А таке підготування вимагало часу. Крім того, складена в Римі система поділу влади і перехресного контролю була найважливішим чинником, що ускладнював змови.

Якщо цар виїжджав із Рима, то його заступав призначений ним префект міста (praefectus urbi), посада якого відповідала посаді міського голови, проте узурпувати владу він не міг, оскільки ця спроба була б зупинена Радою отців. Римське військо складалося практично з ополчення римських родів, і ніхто не зміг би примусити його піти проти волі більшості римських старійшин, а кожного з них утримував від посягань на владу взаємний контроль. Як пише Тіт Лівій, «отці тим часом із пожаданням думали про царство і терзалися прихованою ворожнечею. Не те щоб хто-небудь жадав влади для себе — в молодому народі жоден іще не встиг піднестися — боротьба велася між розрядами сенаторів» (T. Liv. I. 17. 1). До Ради отців спершу входило 100 осіб, і її чимала чисельність унеможливлювала узурпацію влади одним з отців. До того ж, дуже скоро, з об’єднанням римлян і сабінян, чисельність Ради отців подвоїлася, і становила вже 200 осіб. Одначе царям вигідно було ще збільшити чисельність Ради отців і використовувати суперечності між отцями для зміцнення власної влади. П’ятий римський цар, Тарквіній Давній (616—578 рр. до н.е.), зумів посилити свій вплив у такий спосіб: «не менше піклуючись про зміцнення своєї влади, ніж про розширення держави, він записав в отці сто чоловіків, які відтоді звались отцями молодших родів; вони тримали, звісно, сторону царя, чия милість відкрила їм доступ у курію» (T. Liv. I. 35. 6). Тож до кінця царського періоду у Раді отців перебувало вже 300 осіб.

Попри те, що частина отців була ближчою, а частина — дальшою від царя, баланс сил зазвичай дотримувався, і Рада отців уважно стежила за тим, аби цар не міг діяти як самодержець, при цьому і цар, і Рада отців мусили зважати також на думку народного зібрання, яке представляло всіх громадян, — адже найважливіші рішення царя затверджувала не лише Рада отців, прообраз майбутнього сенату, а й народне зібрання.

Всі п’ять перших царів зробили певний внесок у вдосконалення системи римського державного устрою, але ще важливішою щодо цього була реформа, проведена шостим римським царем — Сервієм Туллієм (578—534 рр. до н. е). Він не лише завершив розпочате Тарквінієм Давнім спорудження кам’яних мурів Рима, а ще й, як пише Тіт Лівій, «заснував ценз — найдобродійнішу для майбутньої великої держави установу, за допомогою якої повинності, і військові, й мирні, розподілялися не подушно, як до того, а відповідно до майнового стану кожного. Саме тоді заснував він і розряди, і центурії, і весь заснований на цензі порядок — окрасу і мирного, і воєнного часу» (T. Liv. I. 42. 5). Тіт Лівій писав ці рядки за п’ять століть після реформи Сервія Туллія, так що час оцінити всі наслідки введення цензу в нього був, і його захват від цієї реформи був цілком справедливим — реформа була надзвичайно продуманою і вдалою. Вона стала основою державного устрою Риму на всі подальші роки.

Усіх громадян Риму, відповідно до майнового стану, було розподілено за центуріями[11], а центурії — за розрядами (classis).

18 центурій вершників було створено з «видатних людей держави», причому «для купівлі коней вершникам було видано зі скарбниці по десять тисяч асів[12], а утримання цих коней було покладено на незаміжніх жінок[13], яким належало вносити по дві тисячі асів щорічно» (T. Liv. I. 43. 9).

80 центурій першого розряду було сформовано з громадян, які володіли майном на суму 100 тисяч асів, — по 40 центурій з осіб старшого і по 40 центурій з осіб молодшого віку. Із захисного озброєння кожен воїн цих центурій мусив мати шолом, круглий щит, поножі, панцир — усе з бронзи, а зі зброї — спис і меч. У разі війни центурії молодшого віку вирушали в похід, а центурії старшого віку забезпечували охорону міста. До центурій першого розряду долучалися дві центурії майстрів, які несли службу без зброї, зводячи облогові споруди.

20 центурій другого розряду, також переділених на центурії осіб старшого і молодшого віку, було зібрано з громадян, які мали майно на суму від 100 до 75 тисяч асів. Воїни цих центурій мали таке саме озброєння, що й воїни першого класу, але без панцира, а замість округлого щита мали довгий овальний щит.

20 центурій третього розряду, що також складалися з центурій старшого і молодшого віку, було укладено з громадян, які мали майно на суму від 75 до 50 тисяч ассів. Воїни цих центурій озброювалися так само, як і воїни другого класу, але не мали наголінників.

20 центурій четвертого розряду складалися з громадян, які мали майно на суму від 50 до 25 тисяч асів. Воїни цих центурій з наступального озброєння мали тільки списи і дротики.

33 центурії п’ятого розряду складалися з громадян, чиє майно оцінювалося у понад 11 тисяч асів. Воїни 30 центурій цього розряду озброювалися лише пращами і метальними каменями, а ще три центурії складали запасні, горністи і сурмачі.

Одну центурію, без розряду і вільну від військової служби, було сформовано з решти громадян, які володіли зовсім малим статком. Ця категорія називалася «ерарії» (aerarii), оскільки замість податку з майна (tributum), як це робили всі інші громадяни, вони платили лише невеликий подушний податок (aes). Потрапити в ерарії вважалося ганьбою для громадянина. Ті, хто входив в цю центурію, глузливо прозивалися іншими громадянами пролетаріями (proletarii), оскільки практично єдиним їхнім «майном» були їхні діти (proles).

При цьому, як пише Тіт Лівій, «тягар було з бідних перекладено на багатих. Зате великою стала і шана. Бо не поголовно, не всім без розбору (як повелося від Ромула і зберігалося за інших царів) було дано рівне право голосу, і не всі голоси мали рівну силу, а було встановлено ступені, щоб ніхто не здавався вилученим з голосування, і вся сила була б у визначних людей держави. А саме: першими запрошували до голосування вершників, потім — вісімдесят піхотних центурій першого розряду; якщо думки розходилися, що траплялося рідко, запрошували голосувати центурії другого розряду; але до найнижчих не доходило ніколи» (T. Liv. I. 43. 10—11).

Царство було переділено не тільки на центурії. Крім певної центурії, кожен громадянин Рима, за винятком ераріїв, входив ще і в певну трибу (tribus). Вперше на триби і центурії римлян переділив ще Ромул, але тих триб було всього три і вони формувалися за етнічною ознакою: Рамни (Ramnes) — з тих, хто разом із Ромулом заснував Рим, Тітії (Tities) — з тих, хто прийшов до Риму разом із співправителем Ромула, царем Тітом Тацієм, і Луцери (Luceres) — триба, про підбір якої римляни дуже скоро втратили всі відомості і походження якої залишилося неясним. Кожна триба поділялася на десять центурій і під час війн виставляла певну кількість воїнів. Потім ще одну трибу додатково ввів цар Тарквіній Древній (753—753 рр. до н.е.), що назвав її своїм ім’ям. Проте ті триби створювалися за принципом спорідненості. Тепер же триби формувалися за територіальною ознакою, а центурії — за майновою. Введені Сервієм Туллієм ценз і система ділення громадян на триби і центурії на багато сторіч стали основою Римської держави.

Кількість триб в Римі поступово зростала, що було пов’язане як зі збільшенням самого міста, так і зі збільшенням його володінь. Так, в кінці I ст. до нової ери в Римі було вже 35 триб: 4 міські триби (tribus urbanae) і 31 сільська триба (tribus rusticae). На чолі кожної триби стояв куратор триби (curator tribuum). Міські триби ділилися на віки (vici), а сільські триби на паги (pagi), які очолювали відповідні начальники: magistri vicorum і magistri pagorum.

У нових умовах стало набагато простіше швидко зібрати армію — всі мали потрібне озброєння і знали своє місце. Та що не менш важливо — стало набагато простіше збирати податки, тепер занижувати вартість свого майна — а саме відповідно до вартості майна нараховувалися податки — було невигідно. Для престижу і ваги в суспільстві необхідно було офіційно мати відповідні статки. До того ж, решта членів і центурій, і триб негайно виявили б невірні дані про майно — шахрайство ставало практично неможливим. А оскільки кожна триба і кожна центурія мали і власні обов’язки, і власні права, що випливали з цих обов’язків, і триби, і центурії забезпечували перехресний контроль не тільки над окремими людьми, а й один над одним, бо ніхто не бажав, щоби хтось інший мав права, не виконуючи обов’язків.

Навряд чи можна пристати до думки низки істориків про те, що реформа Сервія Туллія зруйнувала стародавній суспільний устрій, який ґрунтувався на кровних зв’язках. Ні, римські родові клани збереглися і ще декілька сторіч відігравали надзвичайно важливу роль у житті держави. Одначе від того часу все, що відбувалося всередині роду, стало відкритішим і для інших, оскільки всі члени роду були також членами певних центурій і триб.

Цар мав довічну владу, але ця влада не була спадковою. Після смерті царя наставав період «міжцарства» (interregnum), і влада на цей час переходила до Ради отців. На час міжцарства безпосередні, поточні обов’язки царя доручалося виконувати одному з найбільш шанованих отців, який іменувався «інтеррекс» (interrex — в дослівному перекладі «міжцар»), причому інтеррекса міняли що п’ять днів, аж до дня обрання нового царя. Узурпація влади ким-небудь із отців була неможлива, оскільки цього не дали б зробити інші отці, які теж мріяли про владу. Після нарад і консультацій Рада отців обирала царя, який влаштовував всіх або, принаймні, більшість. Тривалість «міжцарства» визначалася тим, скільки часу знадобиться Раді отців, щоб ухвалити рішення. Однак і цим процедура обрання не завершувалася. Остаточне рішення мало ухвалити народне зібрання, яке могло і не затвердити запропонованої кандидатури. Після смерті Ромула суперечки в Раді отців і народному зібранні про те, кого проголосити наступним царем, були особливо запеклими, і «міжцарство» тривало майже рік. Проте надалі рішення зазвичай ухвалювалося набагато швидше.

Родинні зв’язки претендента з попередніми царями спочатку взагалі були необов’язковими. Досить сказати, що перший римський цар Ромул і його співправитель Тіт Тацій, другий римський цар Нума Помпілій і третій римський цар Тулл Гостілій взагалі не були родичами. Лише потім, зі зміцненням царської влади, родинні зв’язки з попередніми царями почали давати претендентові певні переваги, хоча й не гарантували обрання. Четвертий римський цар, Анк Марцій, був онуком Нуми Помпілія, але синів Анка Марція не було обрано царями — спадкоємцем Анки Марція став Тарквіній Давній, який не був йому родичем. Тарквінію Давньому наслідував його зять Сервій Туллій, причому Сервій Туллій зумів домогтися того, що народне зібрання затвердило його царем без жодного періоду «міжцарства» та без попереднього рішення Ради отців. А наступним царем став Тарквіній Гордий, котрий доводився зятем Сервію Туллію та був онуком Тарквінія Давнього.

Поступово влада царів росла, і вони могли менше зважати на простолюдинів. Сервій Туллій, «оточивши себе вартою, першим став правити тільки з призволу отців, без народного обрання» (T. Liv. I. 41. 6). Тарквіній Гордий (534—509 рр. до н.е.) сів на престол, вже не питаючи не тільки думки простолюдинів, а й згоди знаті. Він просто скинув свого тестя Сервія Туллія і самовільно оголосив себе царем. Раду отців і народне зібрання поставили перед фактом, і їм не залишалося іншого вибору, як визнати те, що вже відбулося. Рим опинився на межі того, щоби стати звичайною спадковою монархією. Тарквіній Гордий доклав максимум зусиль для посилення режиму особистої влади і створив щось на кшталт царської таємної поліції. «Він заборонив надалі всі зібрання, на які сходилися селяни, члени курії і сусіди, і в місті, і на полях, при виконанні священних обрядів і жертвопринесень, щоб велика кількість людей, зійшовшись в одному місці, не ухвалила потаємних рішень про те, щоб скинути його. Він обзавівся розсіяними повсюди якимись нишпорками і виказувачами, які стежили таємно за тим, що мовилось і що робилося; вони підбивали сусідів на бесіди, і траплялося, що самі висловлювалися проти тирана, випитуючи думки кожного. Потім про тих, про кого дізнавалися, що вони обтяжувалися звичайним станом справ, доносили тиранові. Помста ж царя стосовно викритих була жорстокою і невблаганною» (Dionysios. IV. ХLIII. 3). Проте навіть за дуже добре організованої таємної поліції було вкрай важко довго утримувати владу над звиклими до свободи римськими громадянами, покладаючись не так на їхню підтримку, як на силу і страх. Невдоволеність римлян, і передовсім римської знаті, зріла, зріла і нарешті прорвалася. Для виступу було обрано день, коли і цар, і всі його сини перебували за межами міста, причому переворот очолили Луцій Юній Брут, зверхник царського загону целерів, який відав питаннями безпеки держави, та близький родич царя Луцій Тарквіній Коллатін, а також ще декілька вельможних високопосадовців, яким цар довіряв. Це й зумовило успіх супротивників монархії. Тарквіній Гордий став останнім із римських царів. Традиція передавати владу в Римі у спадок лише почала складатися, але не склалася — Тарквіній Гордий хотів бачити своїм наступником свого сина, але 509 року до нової ери був скинутий, а з ним назавжди було повалено в Римі і царську владу.

Хто правив Римом у царський період (753—509 рр. до н.е.)
| Ім’я царя | Час правління | Примітки
1 | Romulus — Ромул | 753—717 рр. до н.е. | Приблизно від 746 до 741 року до нової ери співправителем Ромула був цар сабінян Тіт Тацій — Titus Tatius
| Interregnum — міжцарство |  | 717—715 рр. до н.е.
2 | Numa Pompilius — Нума Помпілій | 715—672 рр. до н.е. |
| Interregnum — міжцарство |  | 672 рр. до н.е.
3 | Tullus Hostilius — Тулл Гостілій | 672—640 рр. до н.е. |
| Interregnum — міжцарство |  | 640 рр. до н.е.
4 | Ancus Marcius — Анк Марцій | 640—616 рр. до н.е. |
| Interregnum — міжцарство |  | 616 рр. до н.е.
5 | Tarcquinius Priscus — Тарквіній Давній | 616—578 рр. до н.е. |
6 | Servius Tullius — Сервій Туллій | 578—534 рр. до н.е. |
7 | Tarcquinius Superbus — Тарквіній Гордий | 534—509 рр. до н.е. |

4. Організація роботи розвідувальних, контррозвідувальних і поліційних служб Стародавнього Риму в період республіки

4.1. Римська влада в період від виникнення республіки до встановлення режиму децемвірів

Зі скасуванням царської влади Рада отців, що перетворилася на сенат, почала ще уважніше стежити за тим, аби ніхто не зміг узурпувати владу. Вся система управління Римською державою стала будуватися і спрямовуватися передовсім на запобігання самій можливості узурпації влади. Навіть щонайменша підозра у цьому відтепер відразу ж викликала рішучі дії сенаторів — адже ніхто з них не бажав упустити хоч би дещицю своєї влади. До того ж, в особливих випадках могло збиратися ще й народне зібрання, яке, репрезентуючи всіх римських громадян, за своїм статусом було вищим за сенат.

Вищу владу, аби запобігти можливості повернення до монархії, було розподілено між двома консулами, причому консули вибиралися народним зібранням строком на один рік серед найбільш шанованих сенаторів, а після завершення року зобов’язані були передати владні повноваження своїм наступникам. І саме за іменами двох консулів римляни почали відтоді вести рахунок рокам свого календаря[14]. Першими римськими консулами було обрано Луція Юнія Брута і Луція Тарквінія Коллатіна, які відіграли головну роль у скиданні царя. Однак за ситуацією в місті й країні та за діями консулів уважно стежили всі інші сенатори, і насамперед представники інших найбільш знатних родин.

Система запобігання самій можливості посягань на царську владу запрацювала відразу. Тарквіній Гордий, хоч і правив самовладно, був ненависний аж ніяк не всім римлянам — у нього було і чимало прихильників. Вже за декілька тижнів після створення республіки було розкрито першу змову тих, хто бажав відновити царську владу. Причому змову було розкрито не консулами, а одним із найактивніших учасників скидання царя — сенатором Публієм Валерієм. Серед змовників опинилися родичі обох консулів. Якби консули проявили до них поблажливість, сенат, напевне, негайно їх змістив би. Можливо, не лише через свої республіканські переконання, а й з цієї причини, консули ухвалили стратити всіх, кого було викрито у змові. Брут зважився навіть на те, щоб стратити викритих в змові рідних синів.

Невдалий заколот підштовхнув римський сенат на ухвалення низки превентивних заходів для того, щоб унеможливити реставрацію монархії. Як писав Тіт Лівій, «другий консул, в іншому бездоганний, мав ім’я, неприйнятне для громадян» (T. Liv. II. 2. 2). Родинні зв’язки з царем зробили Луцієві Тарквінієві Коллатіну ведмежу послугу — попри те, що за ним не було жодної провини, його про всяк випадок змусили добровільно покинути Рим, а консулом на його місце обрали Публія Валерія. Проте вигнанням з Рима всіх родичів царя справа не обмежилася. Оскільки головною опорою царя був не сенаторський стан, а плебс, сенатори ухвалили збільшити чисельність сенату на 100 осіб, долучивши до сенату 100 найвизначніших плебеїв і дарувавши їм статус патриціїв. Зрозуміло, що нові сенатори, навіть якщо й були раніше прихильниками царя, тепер стали завзятими поборниками республіки. Раніше сенат схилявся до того, аби дозволити поваленому цареві забрати своє майно. Тепер же, після викриття змови, сенат ухвалив конфіскувати все царське майно і розділити між усіма громадянами. Так само було розділено між громадянами і землю, що належала раніше цареві. Кожен римлянин, який узяв щось із царського добра або отримав частину царської землі, розумів, що в разі повернення царя позбудеться цих надбань. Водночас римський сенат оголосив, що всім, хто продовжує залишатися з царем, а таких людей було чимало, слід повернутися протягом 20 днів. Поверненим сенат гарантував повне прощення. А в тих, хто не повернеться протягом 20 днів, сенатори вирішили конфіскувати і землю, і все майно, роздавши його законослухняним громадянам.

Ці вельми прагматичні заходи позбавили скинутого царя більшості його колишніх прихильників і згуртували римських громадян. Наступна багаторічна війна проти царя, який намагався повернути собі владу, і сусідніх держав, що підтримали його, завершилася повною перемогою Римської республіки.

Державний апарат республіки постійно вдосконалювався. Дещо перейняли від колишньої царської влади, дещо встановили нове.

Фінансами держави відали квестори, причому в Римі були міські квестори, які відповідали за стан міських фінансів (такий квестор іменувався quaestor urbani), і квестори, які відповідали за всі фінанси республіки (у цьому разі квестор іменувався quaestor aerarii). Походження назви цієї посади — «квестор» (quaestor) було таким самим, як у квестора-слідчого, — від латинського слова quaestio, що означало «розшук, допит, вивчення», але у цьому разі квестор «вивчав» і відповідав не за розслідування кримінальних справ, а за доручені фінанси. У своїй повсякденній діяльності квестори підкорялися консулам, одначе зобов’язані були звітувати також і перед сенатом, що зберігало постійний контроль сенату над витрачанням коштів. Надалі кількість квесторів збільшувалася і досягала 20 та більше осіб; у квесторів були й помічники — ерарні трибуни, при цьому ерарний трибун (tribunus aerarius) одночасно здійснював контроль за діяльністю квестора, а квестор — за діяльністю ерарного трибуна. У разі війни квестор супроводжував консула в поході і за його вказівками видавав платню воїнам або виділяв кошти на закупівлю продовольства, спорядження та амуніції. З утворенням провінцій свій квестор був і в кожного з римських намісників. Посада квестора збереглася потім і в Римській імперії.

Раніше судочинство вів цар. Тепер судова влада перейшла до консулів. Головуючи в суді, вони сиділи в курульних кріслах (особливої форми розкладних кріслах, інкрустованих слоновою кісткою, сидіти в яких мали право лише вищі магістрати республіки) на особливому чотирикутному піднесенні — трибуналі, що підкреслювало їхню владу над тими, хто чекав на вирок. Судовий розгляд міг провадитися як обома консулами відразу, так і кожним із них окремо. Найважливіші справи щодо злочинів, скоєних патриціями, розбирав римський сенат, а в низці випадків ще й народне зібрання, проте щодо решти всіх громадян консули могли чинити на свій розсуд. Простолюдина за його провину могли стратити, присудити до сплати штрафу і навіть до продажу в рабство за провинності чи борги, досить частим покаранням для них було шмагання різками. А от представник знаті, навіть визнаний винним у будь-якому злочині, зокрема й у вбивстві, міг бути засудженим лише до вигнання і конфіскації майна. Та й це траплялося вкрай рідко. Винятком було звинувачення у спробі узурпації влади, у разі доведення воно тягло за собою смертний вирок.

Консули могли особисто вершити суд за кожною із судових справ лише доти, доки Рим був порівняно невеликою державою. Надалі судова система Риму зазнала значних змін, і право ухвалювати вироки дістали не лише сенат і консули, а й народні трибуни і претори; у провінціях це доручалося й урядовцям меншого рангу, а крім того, в Римі з’явилися суди зі спеціально обираними суддями. Але все це сталося згодом. Про це піде мова далі.

Під час війн консули командували римським військом. Для того, щоб жоден із консулів не зміг установити одноосібний контроль над військом, у Римі усталився звичай, що один день верховне командування здійснює один з консулів, а наступного дня — інший. У такий спосіб зберігалася абсолютно необхідна на війні єдиноначальність, а честолюбці не могли скористатися військами для захоплення влади.

Часті війни та інші труднощі подеколи вимагали більш централізованого управління. У цих випадках римський сенат, окрім обрання консулів, міг призначати диктатора. Процедура призначення диктатора була такою, що рішення про його необхідність ухвалював сенат, а от кого саме призначити диктатором, вирішували консули або один із консулів, якому це доручалося сенатом. За словами Тіта Лівія, «хто став першим диктатором — достеменно невідомо» (T. Liv. II. 18. 4), — повідомлення стародавніх авторів, що правили за джерела для Тіта Лівія, з цього приводу розходяться, але сам Тіт Лівій все ж таки схилявся вірити тому, що першим диктатором був Тіт Ларцій, а його призначення відбулося приблизно 501 року до нової ери. Помічником і заступником диктатора, а заразом і особою, яка певною мірою його контролювала, ставав його начальник кінноти, призначуваний на той самий термін.

Формально влада диктатора була необмеженою. Однак обирався він на дуже короткий термін — від трьох місяців до півроку, після чого знову ставав звичайним сенатором[15]. Одночасно з диктатором здавав свої повноваження і його начальник кінноти. Укріпити за цей час свою владу настільки, щоб потім вже не віддати, було справою абсолютно неможливою, тим паче що всіма загонами римської армії командували вихідці зі знаті — сенатори або діти сенаторів. При спробі диктатора узурпувати владу армія його б не підтримала, і він був би негайно скинутий. Контроль був досить надійним, і спроб узурпації влади за часів ранньої республіки практично не було.

Громадяни Риму поділялися на патриціїв — нащадків засновників Рима (отців), і плебеїв[16] — нащадків пізніших поселенців, прийнятих до загалу громадян. Довгий час практично вся влада належала патриціям. Навіть шлюби між патриціями і плебеями попервах були заборонені. Проте патриціїв було значно менше, ніж плебеїв, а серед плебеїв також з’явилися надзвичайно багаті і впливові родини. З утворенням республіки плебеї активізували боротьбу за свої права. Будь-які незгоди розоряли насамперед бідноту, а в Римі існував закон, за яким людина, що не зуміла вчасно віддати борг, ставала рабом свого кредитора. Оскільки патриції були людьми заможними і допомагали один одному, в боргове рабство, звісно ж, потрапляли тільки плебеї. Ще за царського періоду цар Сервій Туллій, котрий багато зробив для зміцнення Римської держави, спробував скасувати боргове рабство. Однак після смерті Сервія Туллія, за Тарквінія Гордого, звичай віддавати неспроможного боржника в рабство відновився. Нічого не змінилося й після встановлення в Римі республіки — патриціїв таке становище цілком влаштовувало. «Плебеї ремствували на те, що поза Римом вони б’ються за свободу і римську владу, а вдома нидіють у пригнобленні й полоні у співгромадян» (T. Liv. II. 23. 2), проте терпіли. Одначе 495 року до нової ери «старець, весь у згоїнах, відзначений карбами незліченних бід, прибіг на форум. Вкритий брудом був його одяг, ще жахливіше виглядало тіло, виснажене, бліде й худе, а постаті його відросла борода і патли надавали дикого вигляду. Однак упізнали його і в такій потворній подобі і говорили, що він командував центурією, і, співчуваючи йому, навперебій вихваляли його воєнні подвиги; сам же він на свідчення своєї доблесті показував, відкривши груди, шрами, отримані в різних битвах. Запитали його, чому такий вигляд, чому такий сором, і, коли навколо нього зібрався натовп не менший, ніж на зібранні, відповів він, що воював на сабінській війні, і поле його було спустошене ворогами, і не тільки урожай у нього пропав, а й будинок згорів, і добро розграбовано, і худобу забрано, а в недобру годину зажадали від нього податок, і ось зробився він боржником. Борг, збільшений відсотками, спочатку позбавив його батьківського дому і дідівського поля, затим решти майна і нарешті, подібно до зарази, в’ївся в саме його тіло; не просто в рабство відвів його кредитор, а в колодки, в темницю. І він показав свою спину, знівечену побоями» (T. Liv. II. 23. 3—7). Розповідь старого воїна викликала обурення присутніх. У місті почалися хвилювання. На форум збіглися ще десятки таких самих боржників у заковах і без заков. Щоби хвилювання не переросли в заколот, терміново зібраний римський сенат схвалив пропозицію консула Публія Сервілія піти на поступки народові. Було видано указ, «щоб ніхто не тримав римського громадянина в оковах або в неволі, позбавляючи його можливості записатися в консульське військо, і не затримував би його дітей та внуків» (T. Liv. II. 24. 6). Цей прийнятий 495 року до нової ери указ серйозно обмежив можливості кредиторів віддавати вільних римських громадян у рабство за борги, але це ще не було повним скасуванням боргового рабства. Мине ще 169 років, перш ніж плебеї зможуть добитися повної відміни боргового рабства, і лише 326 року до нової ери сенатом і народним зібранням Риму буде ухвалений закон, за яким римський громадянин стане відповідати за свої борги перед кредитором тільки своїм майном, але не своєю свободою. Поки ж властителі Рима лише захистили від боргового рабства тих, хто був або міг стати солдатом римської армії.

Введені 495 року до нової ери обмеження щодо продажу в рабство боржників, здатних служити в армії, значно укріпили Римську державу і пом’якшили частину суперечностей між громадянами, проте різниця у становищі патриціїв і плебеїв ще залишалася дуже великою, і боротьба між ними не слабшала. Конфлікт досяг піку 494 року до нової ери, коли в розпал війн Риму з його сусідами велика частина плебеїв покинула місто. В історії Риму цей похід плебеїв дістав назву «першої сецесії» — від латинського secessio, що означає «відхід убік», «відділення». Продовження конфлікту могло призвести до воєнної катастрофи і загрожувало існуванню держави. У цих умовах патриції, щоб повернути плебеїв до міста, погодилися піти на низку поступок.

Результатом першої сецесії стало те, що 494 року до нової ери для охорони прав плебеїв було введено посади плебейських трибунів (tribuni plebis). Тоді ж були введені і посади помічників плебейських трибунів — плебейських еділів (aediles plebis, або aediles plebei). Плебейські трибуни, або, як їх ще називали, народні трибуни, обиралися тільки з плебеїв та були недоторканними. Причому посада ця стала не просто недоторканною, а такою шанованою, що, як пише Плутарх, якогось Гая Ветурія стратили «за те, що він єдиний не поступився дорогою народному трибунові, який проходив форумом» (Plutarh. «C. Gracchus». 24). Плебейські еділи також обиралися тільки з плебеїв і, хоча формально не були недоторканними, фактично не підпадали під владу консулів. Першими плебейськими трибунами Риму стали Гай Ліциній і Луцій Альбін, обрані плебейськими трибунами на наступний 493 рік до нової ери. На допомогу собі вони вибрали трьох помічників. Плебейські трибуни володіли правом накладати «вето» (заборону) на наказ будь-якого посадовця та були противагою всевладдю консулів і диктаторів, які обиралися з патриціїв. Окрім права вето на рішення будь-яких інших осіб, плебейські трибуни отримали і чималу виконавчу владу. Вони могли притягувати громадян до суду, причому не тільки плебеїв, а й патриціїв. 460 року до нової ери один з плебейських трибунів вперше скористався цим правом стосовно патриціїв і наказав ув’язнити юного патриція, якогось Цезона, звинувативши того в кримінальному злочині — під час сварки Цезон ударив одного з плебеїв, причому настільки сильно, що потерпілий незабаром помер. Провина Цезона була очевидною, але обурені патриції, не звиклі до того, щоб хто-небудь міг ув’язнити їх, а тим паче ув’язнити за побиття плебея, домоглися звільнення Цезона до суду під заставу в 3 тисячі мідних асів і під поруку десяти людей. Отже, 460 рік до нової ери став не тільки роком, коли плебей вперше заарештував патриція, а й роком, коли в римську судову практику вперше було введено таке поняття, як «звільнення під заставу». Новим для римської судової практики було і те, що, як пише Тіт Лівій, «Цезон першим у Римі представив громадських поручителів» (T. Liv. III. 13. 8). Розуміючи, що буде засуджений, чекати суду Цезон не став, а натомість «найближчої ночі відбув до Етрурії» (T. Liv. III. 13. 8). Заставна практика негайно почала працювати — «у батька Цезона безжально відібрали всі гроші: розпродавши своє майно, він досить довго жив, наче в засланні, у покинутій халупі десь за Тібром» (T. Liv. III. 13. 10).

Трибуни дедалі упевненіше користувалися наданою їм владою, крок за кроком вирівнюючи становище плебеїв і патриціїв. Мало того, коли між консулами і сенатом виникали розбрати, а особливо коли до цього додавалися розбрати між самими консулами, виходило, що трибуни отримували навіть більші реальні владні повноваження, ніж консули. Так трапилося, наприклад, 431 року до нової ери. До Рима тоді підступили війська вольсків і еквів. Через цю загрозу сенат вирішив призначити диктатора, але консули Тіт Квінцій Цинцинат і Гней Юлій Ментон сварилися між собою, не знаходячи згоди і не бажаючи при цьому достроково віддавати владу комусь більш гідному. Як писав Тіт Лівій, «незгодні в іншому, вони зійшлися, лише протидіючи волі сенаторів і перешкоджаючи обранню диктатора» (T. Liv. IV. 26. 6). А становище ставало чимдалі небезпечнішим, і один із видних сенаторів, Квінт Сервілій Пріск, побачивши, що консули не підкоряються рішенню сенату, звернувся по допомогу до народних трибунів. «Трибуни, послухавши це попередження і побачивши в нім можливість розширення свого впливу, виходять[17], а потім від імені всієї колегії оголошують про те, що консулам належить коритися рішенням сенату, а якщо вони й далі опиратимуться одностайній думці вищого стану, трибуни віддадуть наказ про ув’язнення їх у темницю» (T. Liv. IV. 26. 9). Консули засипали сенаторів докорами за те, що ті пожертвували повноваженнями вищої влади, але вирішили підкоритися трибунам.

Слід сказати, і надалі неодноразово траплялося так, що народні трибуни ставили себе вище за консулів. Вельми промовисті щодо цього події 138 року до нової ери. Римські війська зазнали тоді низки поразок на Піренеях. Консули того року — Публій Корнелій Сципіон Назіка і Децим Юній Брут — під тиском народних трибунів погодилися показово покарати відповідального за це полководця Гая Матієна, причому небаченим стосовно знатного римлянина способом: «Гая Матієна, звинуваченого народними трибунами в тому, що він покинув своє військо в Іспанії», було «кинуто в колодки, довго бито різками і викуплено за мідний гріш» (T. Liv. «Perioh.». LV). Утім, і цього, за словами Тіта Лівія, войовничим трибунам здалося мало: «Народні трибуни вимагають, щоб їм видали десять воїнів за їхнім вибором, і не домігшись, відправляють консулів до в’язниці» (T. Liv. «Perioh.». LV). Сама книга 55-та «Історії Риму від заснування Міста» Тіта Лівія, яка детально описує ці події, на відміну від періохів до неї, не збереглася, і незрозуміло, як було залагоджено конфлікт між консулами і трибунами. Відомо лише, що конфлікт вичерпався швидко — вже того ж року консул Децим Юній Брут очолив війська в Іспанії, а наступного року взяв там штурмом 30 міст і упокорив країну. Але, попри те, що паритет владних структур зберігся, сама можливість арешту, хай і короткочасного, обох консулів за наказом народних трибунів ясно показує, наскільки сильною була влада останніх.

Аж до I ст. до нової ери народні трибуни поволі, але впевнено домагалися для себе щораз більших повноважень, і справа дійшла до того, що в I ст. до нової ери подеколи патриції приймали усиновлення від плебеїв, щоб, ставши плебеями, домагатися обрання на пост народного трибуна. Проте і становлення, і зміцнення влади народних трибунів відбувалося поступово.

4.2. Встановлення режиму децемвірів і пов’язані з цим зміни в структурі влади Стародавнього Риму

457 року до нової ери, знову використавши навислу загрозу війни, плебеї домоглися права обирати вже не двох, а аж десятьох народних трибунів, але патриції зі свого боку домоглися того, щоб трибунами не можна було обирати постійно тих самих осіб.

Отримавши достатню кількість власних представників в особі народних трибунів, плебеї всіляко домагалися права обмежити довільну владу консулів, які правили Римом, межами певних законів. Декілька років патриції затято опиралися, але врешті-решт мусили погодитися. До Греції в Атени відправили сенаторів Спурія Постумія, Авла Манлія і Публія Сульпіція, щоб «переписати знамениті закони Солона і ознайомитися з установами і законами грецьких держав» (T. Liv. III. 31. 8).

Розроблення законодавства було визнано римлянами, як плебеями, так і патриціями, справою настільки важливою, що для цього вони зважилися на кардинальну зміну всієї структури державної влади, заснувавши нову колегію — децемвірів (тобто десяти мужів[18]), до якої мала перейти і влада народних трибунів, і влада консулів, і яка, зосередивши всю владу в своїх руках, мусила розробити і ввести в дію у Римі продумані та прийнятні для всіх закони.

Повноваження будь-якого дуумвірату, тріумвірату, децемвірату й інших комітетів, могли бути найрізноманітнішими.

452 року до нової ери[19] вирішили «скасувати цього року всі інші посади і обрати тільки децемвірів, чиї дії не підлягали б оскарженню» (T. Liv. III. 32. 6). Офіційно титулатура децемвірів звучала так: «X-viri consulari imperio legibus scribundis» («10 мужів, наділених консульською владою для написання законів»). За свідченням Тіта Лівія, децемвірами тоді стали Аппій Клавдій, Тіт Генуцій, Публій Сестій, Луцій Ветурій, Гай Юлій, Авл Манлій, Публій Сульпіцій, Публій Куріацій, Тіт Ромілій і Спурій Постумій. Ті самі імена називає і Діонісій Галікарнаський, щоправда, Луція Ветурія він іменує Тітом Ветурієм, Публія Сульпіція — Сервієм Сульпіцієм, а Публія Куріація — Публієм Горацієм.

«Раз на десять днів кожний з децемвірів головував на суді, що відбувався привселюдно, маючи при собі дванадцять лікторів, тоді як дев’яти його товаришам належало по одному служителеві» (T. Liv. III. 33. 8).

І призначення відразу десятьох правителів замість двох консулів, і частіша зміна владних повноважень (не щомісяця, як у консулів, а що десять днів) мали на меті забезпечити в такий відповідальний момент ретельніший перехресний контроль і унеможливити зловживання і узурпацію влади.

І Діонісій Галікарнаський, і Тіт Лівій одностайно стверджували, що перші децемвіри показали себе мудрими й умілими правителями, підтримуючи добрі відносини з сусідніми народами і водночас ретельно піклуючись про власних громадян. Римляни, особливо римський плебс, були в захваті від їхнього правління. «Кожну справу вони розглядали зі всією чесністю і справедливістю. Здавалося, що того року Римська держава завдяки децемвірам управлялась якнайкраще. Особливе схвалення викликало їхнє піклування про плебеїв і захист слабких від усякого насильства. Багато хто говорив, що надалі для держави вже не буде потреби в народних представниках та інших посадовцях, адже одна колегія розумно розбирається зі всіма справами» (Dionysios. Х. LVII. 2—3).

Утім, головне було не в цьому, а в тому, що «виносячи всім — і кращим, і гіршим — рішучі і непорушні, як у оракула, вироки, децемвіри одночасно трудилися над складанням законів, і виставивши у відповідь на очікування народу десять таблиць, вони закликали людей прийти на збори і прочитати закони, пропоновані заради благоденства Риму, власного їхнього добробуту і щастя їхніх дітей. Вони сказали, що зрівняли в правах усіх — і кращих, і гірших, але передбачили лише те, що дозволяли здібності десяти чоловіків, адже багато людей спільно можуть зробити більше. Хай, мовляв, кожен сам обдумає кожну статтю, потім разом обговорять і, нарешті, зведуть воєдино, чого в якій статті з лишком, а чого бракує. Тоді у римського народу будуть закони, писані за загальної згоди, а не схвалені за наказом. Коли відповідно до зауважень, висловлених щодо кожного розділу, звід законів став здаватися цілком виправленим, Закони десяти таблиць, які і сьогодні, попри тлум нагромаджених один на одного законів, залишаються зачином державного права, передали для голосування по центуріях» (T. Liv. III. 34. 1—6).

Так 450 року до нової ери Рим вперше отримав закони. Закони ухвалили, «але потім пішли розмови, що бракує ще двох таблиць, долучивши які, можна було би вважати звід римського права завершеним» (T. Liv. III. 34, 7).

Від самого початку правління децемвірів, попри те, що формально в своїх правах вони були абсолютно рівними, «всі вважали, що очільником децемвірів був Аппій Клавдій. Саме йому діставалася від народу похвала за діяльність колегії. Адже не тільки те, що він найбільш наполегливо робив разом з іншими, дарувало йому славу чесної людини, але ще більшою мірою те, чим він постійно клопотався сам, завдяки своїй люб’язності, ласкавій привітливості та доброму ставленню до бідняків» (Dionysios. Х. LVII. 3—4). Тому, коли для складання таблиць, яких бракувало, вирішили продовжити ще на рік управління Римом децемвірами і обрати нових 10 децемвірів, «на виборах всі особливо хвалили главу децемвірів Аппія, і всі плебеї хотіли утримати його на цій посаді, вважаючи, що ніхто інший не може бути кращим, ніж він» (Dionysios. Х. LVIII. 3). Потужна народна підтримка привела до того, що Аппія Клавдія, всупереч усталеній римській традиції щорічно змінювати всіх своїх магістратів, єдиного з колишніх децемвірів обрали на другий термін поспіль. Разом із ним обрали родовитого патриція Квінта Фабія Вібулана, який тричі був консулом і мав до цього бездоганну репутацію, «а з інших патриціїв лише тих, кому симпатизував Аппій Клавдій: Марка Корнелія, Марка Сергія, Луція Мінуція, Тіта Антонія та Марка Рабулея — людей, не дуже відомих» (Dionysios. Х. LVIII. 4). Аппій Клавдій для того, щоб полестити плебеям, наполіг також на тому, аби ще трьома децемвірами стали не патриції, а плебеї — Квінт Петелій, Цезон Дуїлій і Спурій Опій. Тож, якщо перші децемвіри були людьми самодостатніми і незалежними, тепер майже всі децемвіри були зобов’язані своїм обранням підтримці Аппія Клавдія. Тільки ось показна турбота Аппія Клавдія про народ виявилася звичайним лицемірством, покликаним до певного часу замаскувати його справжню сутність.

Коментуючи вибори нових децемвірів і порівнюючи знов обраних децемвірів із колишніми, Тіт Лівій, називаючи ті ж, що й Діонісій Галікарнаський, імена нових децемвірів, писав, що перемога дісталася тим, хто обдурював плебс, роздаючи популістські обіцянки, і влада опинилася в руках людей «незмірно менш гідних» (T. Liv. III. 35. 9). Заволодівши всіма важелями управління країною, Аппій Клавдій і його прибічники дуже скоро показали, що дбають аж ніяк не про добробут народу і ставлять понад усе, зокрема вище за інтереси держави, свої особисті інтереси.

449 року до нової ери «до десяти торішніх додано було дві нові таблиці із законами, ухвалення яких на зборах центурій означало б, що держава не потребує більш децемвірів» (T. Liv. III. 37. 4). Сама установа децемвірів була покликана дати Риму закони і скасувати свавілля. Закони, названі за кількістю таблиць, на яких були записані, «Закони ХII таблиць» з’явилися. Однак, на відміну від перших децемвірів, нові децемвіри, домігшись обрання на хвилі популізму, зовсім не збиралися відмовлятися від влади, а творене новими децемвірами свавілля перевершило те, що дозволяли собі найнесправедливіші з колишніх консулів. Як пише Тіт Лівій, «якщо раніше децемвіри, щоб сподобатися народу, з’являлися перед ним в товаристві колишніх трибунів, то тепер їх оточувала патриціанська молодь. Ці молодики натовпами облягали судилище, розкрадали плебейське добро, бо в усьому, за що вони з жадібністю хапалися, успіх супроводив сильнішого. Нарешті, перестали щадити і людей: з одних зривали шкіру різками, інші гинули під сокирою, а щоб із цих звірств отримати ще й вигоду, за стратою господаря слідувало роздавання його майна. Родовиті юнаки, які продалися за таку ціну, не тільки не чинили опору беззаконню, але відкрито віддали перевагу своїй вольниці над загальною свободою» (T. Liv. III. 37. 6—8).

Здавалося б, децемвірам вдалося узурпувати владу — «в тому, що децемвіри уподібнилися царям, уже не залишалося сумнівів» (T. Liv. III. 38. 1). Полегшувалося це тією обставиною, що при обранні децемвірів цього разу не було обумовлено, на який термін їх обрали. Утім, узурпувати владу в Римі було не так уже й просто. Децемвіри стали ненависними не тільки плебеям, а й значній кількості патриціїв, більшість з яких відтрутили від влади і всіх пов’язаних з нею переваг. У децемвірів залишалося дедалі менше людей, на яких вони могли би покластися. Ослабленням держави відразу скористалися зовнішні вороги — у володіння Риму вторглися екви і сабіняни.

Раніше нові децемвіри правили, не збираючи сенату, тепер же вони вимушені були запросити сенаторів до курії, але й сенатори не розминулися з нагодою відновити свої права і велич — майже ніхто з сенаторів не з’явився. Посланим децемвірами служителям, які прийшли до осель сенаторів, було сказано, що ті перебувають у своїх сільських маєтках. Наступного дня сенат таки зібрали, але сенатори, мабуть, встигли домовитися між собою про взаємну підтримку і повелися зовсім не боязко. Замість того щоб обговорювати майбутню війну з сабінами і еквами, вони почали звинувачувати децемвірів в царській гордині та свавіллі. Лише з величезними зусиллями децемвіри спромоглися переконати сенаторів зібрати армію для відсічі зовнішньому ворогові.

Влада децемвірів була похитнулася, але ще трималася.

Римські війська очолили децемвіри Аппій Клавдій і Квінт Фабій, при цьому Аппій Клавдій діяв у Римі, а Квінт Фабій керував військами за межами Рима. Це були люди досвідчені у військовій справі, проте, як писав Тіт Лівій, «на війні справи йшли анітрохи не краще, ніж у Римі (T. Liv. III. 42. 1). Народ не хотів проливати кров за ненависну йому владу: «провина полководців була лише в тому, що вони викликали ненависть до себе з боку співгромадян; у всьому іншому винні були воїни, які не бажали досягати успіху під проводом децемвірів і зазнавали поразок, ганьблячи і себе, і полководців. Війська римлян було розгромлено і сабінянами під Еретом, і еквами на Альгіді» (T. Liv. III. 42. 2—3).

Поразки ще більше ослабили владу децемвірів, але вони не стали поводитися поміркованіше. Вони не тільки йшли на наймерзотніші злочини, зокрема й на фізичне знищення своїх супротивників, для утримання влади (про що буде докладніше розказано в іншому розділі цієї книги), а й використовували владу для задоволення своєї хоті. І саме їхні зловживання владою, а не навала зовнішніх ворогів, остаточно підірвали їхню владу й поклали край режиму децемвірів.

Найбільш впливовий з децемвірів, Аппій Клавдій, загорівся любов’ю до однієї плебейки, дочки центуріона Луція Віргінія, дівчини рідкісної краси. Не зумівши спокусити її ані обіцянками, ані подарунками, цей децемвір, скориставшись тим, що і батько, і наречений дівчини були у військах за межами Рима, наказав своєму клієнту Марку Клавдію оголосити цю дівчину рабинею, що той і поспішив зробити. «Коли вона прийшла на форум, де серед лавок була і школа, в якій вона навчалася грамоті, Клавдій, прислужник децемвірської хоті, зупинив накладенням руки[20] дівчину і, оголосивши її дочкою своєї рабині й, отже, рабинею, наказав без зволікання слідувати за ним, інакше, мовляв, він відведе її силою. Бідна дівчина остовпіла, але на крики годувальниці збігся народ. Імена її батька Віргінія і судженого Іцилія були добре відомі. Тих, хто знав їх, об’єднувала дружба, а натовп — обурення проти підступів Клавдія» (T. Liv. III. 44. 6—8).

Спроба відразу захопити дівчину виявилася невдалою, але Марк Клавдій тут же заявив, що не має наміру діяти силою, а викликає дівчину до суду. Судив того дня Аппій Клавдій, і «позивач повідав свою вигадку судді, який сам і був вигадником цієї байки, що, мовляв, дівчина народилася в його, Клавдія, домі, звідки була викрадена і підкинута Віргінієві, а сам він дізнався про це завдяки доносу» (T. Liv. III. 44. 9—10). На цій підставі він вимагав, щоб поки, на час судового розгляду, рабиня пішла за своїм господарем. Захисники дівчини, які заявили, що не «можна за відсутності батька позиватися щодо дітей», спромоглися відтермінувати проголошення вироку, «щоб доросла дівчина не була збезчещена перш, ніж позбудеться свободи» (T. Liv. III. 44. 12), але Аппій Клавдій дав їм лише три дні на те, аби сповістити батька дівчини і щоби той встиг прибути з військового табору до Рима. Заявивши, що дає відстрочення, Аппій Клавдій злукавив і негайно відправив лист децемвірам, які командували тоді римськими військами поза містом, щоб ті не тільки не давали Віргінію відпустки, а й узяли того під варту. Проте наказ Аппія Клавдія запізнився, і Віргіній, отримавши відпустку, зумів прибути до Рима. На захист дочки Віргінія виступав і він сам, і її наречений Іцилій, виявляв своє обурення і натовп римлян, що зібрався на слухання справи, але «децемвір, який втратив від хоті глузд» (T. Liv. III. 48. 1), визнав дівчину рабинею. Побачивши, що не зможе захистити свою дочку, Віргіній вихопив ніж, убив її та втік, викрикуючи прокльони. За Віргінієм пішли ще 400 осіб. Прибувши у військовий табір, вони влаштували збори. Солдати вийшли з покори децемвірам. Обурені плебеї обрали собі військових трибунів, а потім військо підійшло до Рима і стало табором на одному зі схилів. Як пише Тіт Лівій, «за військом вирушила решта плебеїв: удома залишилися лише старі немічні люди. Услід йшли дружини і діти, тужливо голосячи, на кого їх залишають в місті, де не святі ані цнота, ані свобода» (T. Liv. III. 52. 3—4). Цей другий відхід плебеїв з Рима, що відбувся 449 року до нової ери, надалі зазвичай називали «другою сецесією».

Вочевидь Тіт Лівій дещо перебільшував, коли писав, що «обезлюднілий Рим перетворився на пустелю, на форумі не було нікого, окрім кількох стариганів» (T. Liv. III. 52. 5), проте відхід плебеїв примусив патриціїв зібрати сенат і замислитися. Частина сенаторів, на чолі з Марком Горацієм і Луцієм Валерієм, стала закликати покласти край правлінню децемвірів. «І вам не соромно, що лікторів на форумі ледь не більше, ніж решти громадян? — переконували вони інших. — Що ви робитимете, якщо на місто нападе ворог? Що, коли плебеї, побачивши, що на нас не діє їхній відхід, повернуться зі зброєю в руках?» (T. Liv. III. 52. 7).

Аргументи виявилися досить вагомими, щоб переконати більшу частину сенаторів. Децемвіри ж вимушені були «підтвердити, що раз так, вони підкоряються сенату і визнають себе переможеними його одностайністю. Вони просили лише про те, щоб їх уберегли від людської ненависті і пролиттям їхньої крові не привчали плебеїв до того, що патриціїв можна страчувати» (T. Liv. III. 52. 10—11). Так 449 року до нової ери впав режим децемвірів.

4.3. Структура римської влади від моменту ліквідації режиму децемвірів до другої половини II ст. до нової ери

Сенат наказав децемвірам негайно скласти з себе повноваження, а великому понтифіку[21] доручив провести обрання народних трибунів. Посли сенату зуміли умовити плебеїв повернутися, з великими зусиллями переконавши тих не вимагати страти колишніх децемвірів.

Незабаром після обрання нових народних трибунів призначений сенатом інтеррекс (точно так само, як у царський період обов’язком інтеррекса було організувати вибори нового царя, під час республіки інтеррексові доручалася організація виборів нових консулів) провів обрання нових консулів. Ними стали Луцій Валерій і Марк Горацій, які очолили усунення від влади децемвірів.

Дворічне правління децемвірів було важливим етапом в житті Риму. Ухвалені в цей період «Закони ХII таблиць»[22] стали основою римського законодавства протягом усієї подальшої римської історії. Це був досить чіткий і продуманий звід законів, який передбачав можливість юридичного рішення практично всіх суперечок, що виникали у той час. Деякі положення «Законів ХII таблиць» успішно застосовуються і в сучасній юриспруденції, — недарма юристи всіх країн серед інших дисциплін вивчають і латинське право. Та водночас сумний досвід надання необмеженої влади декільком персонам, та ще й на невизначений час, показав, що у цьому разі жодні закони не захистять від їхнього свавілля. Римляни остаточно зрозуміли, що навіть найкращі закони будуть дотримуватися лише за умови ефективного перехресного контролю за діями посадовців, а найбільш надійною гарантією дотримання законності є надана народу можливість обирати всіх посадовців на виборах і обов’язкова періодична заміна всіх посадовців. Понад те, в Римі ухвалили закон, який «забороняв обрання хоч би яких посадовців без права оскарження їхніх дій», причому оголосили, що «всякого, хто його порушить, можна і вимагається вбити, і це вбивство не вважатиметься кримінальним злочином» (T. Liv. III. 55. 5).

Падіння режиму децемвірів знаменувало значне розширення прав плебеїв. Тепер рішення, ухвалені трибами на народному зібранні всіх громадян, ставали обов’язковими не тільки для плебеїв, а й для патриціїв. Трибуни могли не лише накладати вето на дії будь-яких посадовців, а й проводити закони через народне зібрання. До 449 року до нової ери вся судова влада належала виключно консулам, які обиралися з патриціїв. З падінням режиму децемвірів консули зберегли за собою вищу судову владу, але для вирішення низки судових питань вибиралася також колегія з десяти суддів. Оскільки суддів було десять, вони іменувалися децемвірами, одначе до колишніх децемвірів не мали жодного стосунку. Колишні децемвіри були правителями держави з необмеженою владою, нові ж децемвіри — хіба що обираними на один рік суддями, повноважними розбирати тільки певні питання і не на свій розсуд, а на основі «Законів ХII таблиць».

Зміни, що сталися в судовій системі Риму, були колосальними. Якщо раніше консули судили всі справи на власний розсуд, то зараз вони зобов’язані були судити згідно з чинними законами, а частина справ вилучалася з ведення консулів і передавалася для розгляду суддям. Влада консулів, особливо щодо простолюдинів, як і перше, була надзвичайно великою, але тепер вона мала певні обмеження.

Недоторканними стали не тільки трибуни, а й їхні помічники — еділи, а також судді. Як писав Тіт Лівій, «до священної клятви дотримуватися недоторканності трибунів» додався закон, «за яким всякий, хто заподіє шкоду народним трибунам, еділам або десяти суддям, прирікається в жертву Юпітеру, а майно його розпродається на користь храму Церери, Лібера і Лібери» (T. Liv. III. 55. 7).

Надзвичайно важливим стало й те, що нові консули, багато в чому зобов’язані своїм обранням підтримці плебеїв, «ухвалили направляти плебейським еділам у храм Церери сенатські рішення, а раніше вони замовчувалися або спотворювалися за свавіллям консулів» (T. Liv. III. 55. 13). Отже, від 449 року до нової ери забезпечувалася гласність самих законів, — адже раніше багато простолюдинів іноді не могли скористатися захистом закону лише тому, що не знали про деякі рішення сенату.

449 року до нової ери трапилася ще одна важлива для розвитку римської правоохоронної системи подія — плебеї вперше змогли карати патриціїв. Плебей Віргіній притягнув до суду патриція, колишнього децемвіра, Аппія Клавдія, звинувативши його в тому, що той своїм вироком передав вільну людину в рабство. Один прецедент, коли плебей притягував до суду патриція, вже був (460 року до нової ери). Тоді відповідач, Цезон, про якого вже згадувалося вище, відбувся сплатою застави і зміг вирушити у заслання. Проте Цезона не звинувачували в таких тяжких злочинах і він не викликав такої загальної ненависті, як Аппій Клавдій. Розуміючи, що все йде до його засудження, Аппій Клавдій спробував апелювати до трибунів, а діставши від них відмову, апелював до народного зібрання. Апелювати до плебейських трибунів і до народного зібрання патриціям раніше не доводилося. Це вже саме по собі було великою перемогою плебеїв, але, враховуючи всі лиходійства Аппія Клавдія, йому відмовили в помилуванні, і трибун призначив день суду, а до суду він був перепроваджений у в’язницю. Декілька днів родичі Аппія Клавдія ходили форумом, благаючи про його прощення і переконуючи кожного стрічного, що не можна допускати, що «законодавець і основник римського права сидить наразі під вартою серед злодіїв і волоцюг!» (T. Liv. III. 58. 2). Можливо, римляни і прислухалися б до цих прохань, але Віргіній в той же самий час заклинав їх зглянутися на пам’ять його загиблої дочки, і сльози Віргінія виявилися переконливішими. Зрозумівши, що буде засуджений, «позбавлений надії, Аппій заподіяв собі смерть, не дочекавшись суду» (T. Liv. III. 58. 6).

Услід за Аппієм Клавдієм надійшла черга і решти децемвірів. Незабаром після самогубства Аппія Клавдія один з плебеїв притягнув до суду ще одного найбільш ненависного з колишніх децемвірів — Спурія Оппія Корніцина. «Оппія теж відвели в темницю, де, не чекаючи дня суду, він покінчив життя самогубством. Майно Клавдія і Оппія трибуни віддали в дохід держави. Решта децемвірів вирушила у вигнання, і їхнє майно теж відійшло до скарбниці» (T. Liv. III. 58. 7).

Баланс влади між патриціями і плебеями явно порушився, що викликало сум’яття вже в середовищі патриціїв, а вони, як і раніше, володіли чималими силами. Розуміючи, що конфлікт між плебеями і патриціями не піде на користь ні тим, ні іншим, народний трибун Марк Дуїллій вчасно загасив зростання конфронтації, оголосивши, що не допустить, аби кого-небудь ще викликали того року до суду і ув’язнили. Після цього становище в Римській державі знову стабілізувалося.

Конфлікти між патриціями і плебеями виникали ще не раз, але римські посадовці докладали всіх зусиль для якнайшвидшого їх вирішення з урахуванням інтересів обох сторін. Якщо це не вдавалося одним посадовцям, до справи бралися інші, але конфлікт припинявся без зайвих ексцесів. Вже наступного, 448 року до нової ери частина трибунів зажадала утривалити свої повноваження, а також обрати на новий рік не 10, а 15 трибунів, але цьому розсудливо перешкодив той самий народний трибун Марк Дуїллій, котрому випав жереб головувати на виборах. Понад те, він домігся, щоб того року двома еділами було обрано патриціїв Спурія Тарпея і Авла Етернія — обидва досить поміркованих поглядів. 447 року до нової ери між плебеями і патриціями знову виникли незлагоди, але консули «Марк Геганій Мацерін і Гай Юлій припинили розбрат між трибунами і патриціанською молоддю, не посягнувши на повноваження трибунів і не поступившись гідністю патриціїв» (T. Liv. III. 65. 5). Так само намагалися чинити римляни і в подальші роки. Добробут всієї Римської держави тримався на консенсусі між патриціями і плебеями, тому обидві сторони намагалися стримувати екстремістів. І патриції, і плебеї прагнули забезпечити собі якомога більше прав, однак і ті й інші розуміли, що залежать один від одного.

Будучи меншиною і, як і перше, володіючи набагато більшими правами, патриції поступово мусили йти на нові поступки.

444 року до нової ери плебеї домоглися скасування заборони на шлюби з патриціями. Це була перемога плебеїв, одначе не поразка патриціїв — сама можливість брати взаємні шлюби різко ослабила протистояння цих двох груп і пішла на користь передусім їм самим та єдності Римської держави. Тоді ж плебеї домоглися права бути обраними в сенат і одночасно — введення в Римі нової вищої магістратури — військових трибунів із консульською владою, а трибуни на той час вважалися суто плебейською магістратурою. Утім, патриції наполягли на тому, щоб ці трибунські посади можна було посідати і їм. Отже, на відміну від посад звичайних народних трибунів, які обиралися тільки з плебеїв, військові трибуни з консульською владою обиралися і з плебеїв, і з патриціїв.

Військовий трибун із консульською владою (tribunus militum consulari potestate)[23] володів практично тими самими повноваженнями, що й консул. Такі трибуни періодично обиралися з 444 по 367 рік до нової ери. Проте в сенаті й народному зібранні постійно точилися суперечки про доцільність запровадження цієї посади. Наступного 443 року до нової ери в Римі знову почали обирати консулів. За 5 років, 438 року до нової ери, знову обрали військових трибунів з консульською владою. Потім аж до 433 року до нової ери знову обирали консулів, а потім знову військових трибунів з консульською владою, і так тривало аж до 367 року до нової ери. Причому одного разу (у 375—371 рр. до нової ери) розбіжності дійшли до того, що за словами Евтропія, сенат «ухвалив, щоб нікого не призначати, і чотири роки спливли без усякої вищої влади в Місті» (Evtr. II. 1. 1).

Введення посад військових трибунів із консульською владою, а тим паче заміна ними консулів, були, здавалося б, безумовною перемогою плебеїв, проте дуже скоро патриції зуміли обернути це на свою користь — військові трибуни з консульською владою зазвичай обиралися тільки з патриціїв і лише зрідка і з великими труднощами військовим трибуном з консульською владою щастило стати і якомусь плебею.

Окрім цього, скасувавши заборону шлюбів між плебеями і патриціями, а також заміну консулів військовими трибунами, патриції 443 року до нової ери отримали від плебеїв згоду на введення для себе однієї вельми важливої нової посади. «Цей рік, — за словами Тіта Лівія, — започаткував посаду цензорів, спершу малозначущу, а потім так звеличену, що цензорам корилися римські звичаї та штиб життя, що в сенаті і у вершницьких центуріях вони дістали право виголошувати вироки про гідне і негідне, їм підпорядковані були громадські та приватні споруди, збирання податків з народу римського було віддано на повний їхній розсуд» (T. Liv. IV. 8. 1—2).

Слово «цензор» (censor) утворилося від слова «ценз» (census). Запровадження посади цензорів мотивувалося необхідністю поліпшити контроль за дотриманням точності цензу (оцінювання майна громадян) і правильного розподілу їхнього статусу згідно цензу, оскільки республіка зберегла ценз, уведений царем Сервієм Туллієм, і виходячи з нього, як і перше, фіксувалися і податки громадян, і те, з яким озброєнням і на які посади вони мали приходити в римське військо. Право голосу, як і раніше, давалося не всім, а лише тим громадянам, що володіли відповідним майном і платили відповідні податки. В умовах республіки це набувало ще більшого значення, ніж за царя, адже якщо в царський час народне зібрання лише затверджувало (або могло не затвердити, чого практично ніколи не траплялося) рішення царя, то тепер усі рішення ухвалював сенат, а найбільш важливі рішення — сенат і народне зібрання, бути ж членом сенату або мати голос у народному зібранні можна було, лише володіючи відповідним цензом. Що меншим був ценз, то менше було і прав. Громадяни ж, що входили до центурії, яка не мала розряду, хоч і звільнялися від військової служби і податків, але не могли брати участі ані у виборах, ані в розподілі воєнної здобичі — одного з головних тодішніх джерел збагачення. Тому ці громадяни всіма силами прагнули вступити до престижніших центурій. Та й більшість інших громадян також бажали підвищити свій ценз і, відповідно, домогтися більших прав. Утім, самого лише багатства було замало для того, аби громадянин міг посісти в Римі досить високе становище. Аби дістатися у вищі стани, а надто для того, щоб стати сенатором, слід було не тільки засвідчити необхідний ценз, себто здатність платити певну суму податків, а й здобути відповідну шану і суспільне визнання. Яким був майновий ценз сенатора в давнину, невідомо, але у I ст. до нової ери він досяг суми 800 000 сестерціїв, а потім виріс до 1 200 000 сестерціїв, але навіть такі гроші не перетворювали автоматично звичайного громадянина на сенатора. Зазвичай, сенаторами ставали сини колишніх сенаторів. Нова людина могла посісти крісло сенатора лише в разі, якщо хтось з колишніх сенаторів помер від старості або загинув в бою, не залишивши спадкоємця, а також в окремих випадках вилучення когось зі списку сенаторів або ж у разі, якщо спадкоємець колишнього сенатора не міг підтвердити свій сенаторський ценз.

Усім цим відали цензори. Понад те, цензори мали також стежити за дотриманням моральності й моралі. Коли римський сенат ухвалив призначати на посаду цензорів лише патриціїв, плебейські трибуни, вважаючи, що йдеться всього лише про необхідну, вельми клопітку і малодохідну посаду, «не заперечували, щоб не сперечатися заради дрібниць» (T. Liv. IV. 8. 6). Однак посада виявилася надзвичайно важливою, а головною зброєю цензорів стало те, що вони могли вилучати зі списків і позбавляти статусу римських вершників і навіть сенаторів, викритих в аморальній поведінці або інших порушеннях законів і звичаїв, причому вирішувати, наскільки серйозна та або інша провина, дозволялося самим цензорам.

Спершу цензори обиралися строком на 5 років. 434 року до нової ери обраний того року диктатором Мамерк Емілій завважив такий термін їхнього перебування на посаді надмірним і провів у народному зібранні закон про скорочення терміну повноважень цензорів до півтора року. Звісно, це викликало невдоволення з боку тих, хто володів тоді цензорськими повноваженнями. Мамеркові Емілію помстилися відразу ж, щойно він перестав бути диктатором, «склавши свої повноваження і наклавши обмеження на чужі, з почестями і подяками від народу, він повернувся до домівки. Озлоблені на Мамерка за обмеження повноважень посадовців римського народу, цензори виключили його з триби і, обклавши восьмикратним податком, перевели в ерарії[24]» (T. Liv. IV. 24. 7—8). Мамерк постраждав, але введені на його пропозицію обмеження терміну повноважень цензорів залишилися, і річ тут була не тільки у волі і бажанні народу, «знатні патриції, хоч і не бажали ослаблення влади цензорства, були обурені прикладом жорстокості цензорів, та й кожний із них добре розумів, що коритися цензорській владі їм доведеться і довше, і частіше, ніж самим мати її у своєму розпорядженні» (T. Liv. IV. 18. 4).

Обмеження терміну перебування на посаді надалі змушувало цензорів ухвалювати більш зважені рішення. Цьому сприяло і те, що посада цензорів, будучи від початку введеною лише як посада для патриціїв, від першої половини IV ст. до нової ери стала доступна і плебеям, причому цензори мали бути і від патриціїв, і від плебеїв, що забезпечувало обопільний контроль, бо при цьому цензори від патриціїв протидіяли зловживанням цензорів плебеїв і навпаки. Хоча після ухвалення закону Мамерка посада цензора стала дещо менш вагомою, вона залишалася надзвичайно важливою аж до останніх днів Римської республіки і якийсь час зберігалася в період імперії.

Важливим подразником, що довгий час викликав протистояння плебеїв і патриціїв, було те, що солдати римської армії зобов’язані були нести службу за власний кошт, що, звісно ж, було набагато обтяжливіше для бідних людей, ніж для багатих. Розуміючи це і зваживши всі «за» і «проти», патриції вирішили усунути цю дратівну для римської бідноти обставину.

406 року до нової ери римський сенат «ухвалив, щоби воїни отримували платню зі скарбниці» (T. Liv. IV. 59. 11). Це рішення не тільки йшло на користь зміцнення римської армії, а й сприяло послабленню суперечностей між плебеями і патриціями. «Ніколи ще, говорять, — писав Тіт Лівій, — народ не сприймав нічого з такою радістю. Плебеї збіглися до місця засідання сенату, хапали за руки сенаторів, що виходили, і називали їх істинними отцями, завіряючи, що відтепер за таку щедру до них вітчизну ніхто з них, наскільки дістане сил, не пошкодує ні крові, ні живота. Адже до можливості забезпечити добробут сім’ї на той час, що вони проводитимуть у трудах і клопотах для гараздів держави, долучалася ще й усвідомлення того, що цю доброчинність надано їм з доброї волі, без щонайменшого натиску з боку народних трибунів, без усяких прохань, чому плебеї дедалі більше раділи і дедалі сильніше дякували» (T. Liv. IV. 60. 1—2). Самі трибуни не розділяли цього захоплення, буркочучи, що гроші можна взяти, лише оподаткувавши народ, тому щедрість патриціїв виявлялася здебільшого за чужий рахунок, а коли податок справді призначили, трибуни запропонували тим, хто захоче ухилитися від його сплати, свою підтримку. Одначе патриції «дуже старалися для успіху свого підприємства і самі зробили перші внески, звізши до скарбниці — адже срібних грошей тоді ще не карбували — мідні зливки у візках[25]; це додавало особливої урочистості видовищу. Після того як сенатори чесно сплатили все, що випадало на їхню частку, то й найвидніші з плебеїв, друзі знаті, почали вносити податок, як те було встановлено. Коли плебеї побачили, що патриції їх звеличили, а ті, кому за віком належало вже нести військову повинність, бачать у них добрих громадян, вони відмовилися від допомоги трибунів і один наперед одного стали вносити належні платежі» (T. Liv. IV. 60. 6—8).

Введення плати за службу в армії значно полегшило тягар служби для простого люду, проте війни, як і раніше, збагачували патриціїв та плебейську верхівку і розоряли бідних із плебеїв. Захист собі плебеї почали вбачати в обранні консулів як із патриціїв, так і з плебеїв.

Суперечки із цього приводу тривали понад десять років і були настільки гострими, що в Римі ледве не спалахнув заколот. Нарешті, патриціям довелося поступитися. 367 року до нової ери було вирішили повернутися з наступного року до того, щоб головними посадовцями Рима, як і раніше, були два консули. А щоб дотримати також інтереси патриціїв і інтереси плебеїв, вирішено було обирати одного консула з патриціїв і одного консула з плебеїв, скасувавши при цьому посади військових трибунів із консульською владою, але відновивши посади народних трибунів. Першим консулом із плебеїв обрали одного із ініціаторів цього закону Луція Секстія, а його колегою став патрицій Луцій Емілій Мамертін.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.