Анотація

В Україні гримить літературний конкурс романів, де головним персонажем має бути переконливо позитивний… Диявол. За його перебігом не лише пильно стежить уся країна — конкурс спричинив справжній розкол у письменницькому середовищі. Одні вважають його творчим викликом і благом для розвитку літератури та відкрито беруть участь у ньому. Інші ж публічно називають конкурс святотатством, але також надсилають на нього свої романи... під псевдонімами. Адже приз занадто спокусливий.

Та чи вдасться винахідливим письменникам і письменницям обдурити Князя світу цього?

ISBN 978-966-663-351-7

© «Кальварія», 2015

Марія Зоря

ГРА З ВОГНЕМ

Письменники, що народилися в Україні, часто прагнуть у своїх творах містики — згадаймо, бодай Гоголя чи Булгакова. Марія Зоря тут не виняток, хоча її герої живуть у сучасному урбанізованому світі та належать до, здавалось би, прагматичних і абсолютно матеріалістичних прошарків суспільства. Але поступово читач «Гри з вогнем...» поринає у справжню дияволіаду, щоправда, дияволіаду, підкріплену не лише глибокими окультними знаннями автора, а і його блискучим почуттям гумору та майстерним володінням словом.

Кость Бондаренко, історик

Текст ошелешуючи цікавий. Книга в книзі про книгу, олюднення божественного і диявольського, безпорадні вищі сили і сильні люди. Роман варто прочитати бодай для того, щоб нагадати собі, що найцікавіше ховається у звичайних речах, що не треба сліпо вірити у те «що всім і так добре відомо», що в кожній людині живе і божа іскра, і диявольська спокуса...

Любов Ліфанова, психолог

Всі події, описані в цій книжці, ніколи й ніде не відбувалися.

Усі збіги власних назв, назв організацій чи часописів, імен чи характерів є абсолютно випадковими.

А якщо щось випадково збіглося, то лише через те, що «немає нічого нового під сонцем»...

1

Ти, вигнана Богом,

стоїш при свічі

на чорній землі,

питаєшся в Нього:

для кого мечі

кують ковалі?

Не каже, для кого.

У чорні ліси,

на гори й степи

ти вигнана Богом.

Свічу погаси

і переступи

змію під порогом.

Василь Герасим’юк

Дописуючи свій роман «Гра з вогнем», Катерина Маврин дійшла до вищих форм осатаніння. В комірчині, яка правила їй за кабінетик, було так холодно, що доводилося гріти руки над свічею, яка горіла на письмовому столі у малому горнятку. А у нутрі письменниці шаліло полум’я, і по клавіатурі її пальці били, як їй здавалося, так влучно, так гаряче, що з-під них летіли сліпучі іскри. Пластикові квадратики клавіш нагрівалися, розплавлювалися й прилипали до пальців, знімаючи їхні відбитки. А коли залишилось дописати останній абзац, дівчина різонула лезом усі десять пучок — щоб роман, «де пропонується позитивна версія Сатани», отримав гідне завершення. Клавіші захлюпали в червоній рідоті, дотики до клавіатури зраненими пальцями завдавали гострого болю. Кожна літера воістину писалася кров’ю...

Увага! Увага! Увага!

«Ніч з Вельзевулом»!

Українська версія

міжнародного літературного конкурсу

Clever Devil!

На конкурс приймаються романи,

де пропонується позитивна версія Сатани!

Обсяг не менш ніж 200, не більш ніж 300 тисяч знаків.

Запрошуються як професійні літератори,

так і початківці!

Ви можете надсилати роман під власним іменем,

а можете використати псевдонім.

Переможці отримають гідні грошові премії.

Ґран-прі літературного конкурсу «Ніч з Вельзевулом» —

видання роману-переможця усіма мовами світу,

включаючи латину та мову майя.

Серед наших лауреатів

такі всесвітньовідомі письменники, як...

А нікому невідому письменницю в місті Зоряне, яка щойно дописала роман на цей конкурс, раптом охопив жах.

З-під столу, де стояв системний блок її комп’ютера, бурхнув чорний дим. Класичне пекло з чорним димом і пекучим вогнем, якому особливої огиди додає посткласичний дух горілого пластику.

— Катю, що в тебе там горить? — обізвалась мати з вітальні.

Каті залишилося надіслати щойно закінчену «Гру з вогнем» на потрібну електронну адресу, а там... а там і справді — нехай усе згорить! Відчуття жаху кригою скувало тіло, гальмує закінчення роботи чи не більше, ніж смердючий чорний дим, який не дає дихати. Та позасвідомо письменниця відчувала гордість за свій роман, в процесі дописування якого виникла реальна загроза життю авторки. То значить, сам диявол стоїть зараз за її плечем, читає текст з екрану...

... Останній абзац склався в її голові чи не першим. Скільки разів подумки шліфувала вона його! І ось його записано, і позначку «зберегти» уже натиснуто. Тепер потрібна електронна адреса, на яку необхідно надіслати готовий текст. Катя гарячково шукала на столі клаптик паперу, на який виписала адресу електронної пошти літературного конкурсу «Ніч з Вельзевулом».

Інтернет є, хоча по кабелю уже з шипінням стрибалють іскри. Ось новостворена скринька на ім’я «Марія Зоря», бо саме під цим іменем Катерина Маврин хоче пустити у світ свою «Гру з вогнем». Але так і не знайдено адреси, за якою необхідно відправити текст, щоби він не загинув разом із комп’ютером і авторкою!

В Інтернеті банер літературного конкурсу «Ніч з Вельзевулом» блимає чи не на кожному сайті. Нещодавно Катя бачила його навіть на православному порталі «В Бога за пазухою». Та на сайті конкурсу замість потрібної інформації — повідомлення про технічні роботи, які мають завершитися одразу після прямої трансляції ток-шоу «Між пеклом і раєм» на каналі «Три це один». Саме це зараз дивляться її батьки, як і більшість громадян України. Жодна пожежа, навіть у власному домі, не в змозі відірвати телеглядачів від того дійства. Хіба падіння метеориту. Та й те напевне не спрацює, і археологи прийдешніх століть, які відкопуватимуть сліди катастроф сьогоднішньої України, струшуватимуть паморозь із напружено-дебільних облич мільйонів українських телеглядачів.

Здавалось би, сучасна українська література — не та тема, яка хвилює українське суспільство. Та коли стартував міжнародний літературний конкурс Clever Devil у його українському варіанті «Ніч з Вельзевулом», увага якщо не до української літератури як такої, так до українських письменників як телегероїв та до їхньої думки про добро і зло захопила мільйони телеглядачів. Письменники зробилися впізнаваними, як зірки серіалів чи навіть політики. Телепередачі, в яких вони коментують свою участь або неучасть у конкурсі «Ніч з Вельзевулом», здіймають рейтинги каналів вище рівня міжнародних футбольних матчів. Катина однокласниця, яка працює кухарем в зорянівському притулку для старих, розповідала, як їхні вічно голодні опіканці кидали недоїдену вечерю й шкандибали «на телевізор», щоб не пропустити телеміст Остапа-Ореста Хуховича з Гафією Задунайко, сценарій якого складався в Секретаріаті Вельзевула у Києві, — ніхто й не сумнівався, що патроном популярного конкурсу є Князь Темряви власною персоною.

Пекельний жар набирає сили в кімнатці Катерини Маврин. Гру з вогнем скоро виграє вогонь. З обличчя Каті клаптями облазить обгоріла шкіра. В голові паморочиться від смороду паленого пластику. Катя прочитала в Інтернеті у якійсь демонічній енциклопедії, що Вельзевул, другий в пекельній ієрархії Сатани, князь демонів, полководець пекельного війська, завжди з’являється зі шлейфом смердючого диму. Невже це він! Та якщо вона вирішила рятувати свій текст, а не своє тіло, то треба мерщій відправляти його за межі цієї кімнати, доки не згоріли дроти, які ще в змозі передати інформацію. Катерина заархівувала три частини свого роману, причепила файл до повідомлення у новоствореній електронній скриньці.

— Катю! Що ти там палиш? — гукнув цього разу батько. — Не даєш дивитися передачу! Сьогодні сам Диявол виступає! Подивись, Катю, це Самуїл!

— Який Самуїл, ти! — виправляє чоловіка мати, яка вважає себе освіченою, а батька селюком. — Це Самаель!

Катерина не слухає, що там кричать до неї батьки. Вона швидко набирає електронну адресу Ігоря, яку знає напам’ять, і швидко пише у вікні:

«Ігоре, це мій роман «Гра з вогнем». Ти був проти, щоби я його писала, але я тебе дуже прошу: надішли його на конкурс «Ніч з Вельзевулом». В мене пожежа, я загубила адресу конкурсу, що зі мною буде, не знаю. Та нехай мої зусилля не виявляться марними.

Твоя Катя».

І натиснула «Надіслати».

А зусібіч наступає справжнє пекло. Самого вогню небагато, лише в темряві спалахують і гаснуть тріскучі іскри, але жар нестерпний, а чорні змії смердючого диму виповзають з її кімнати.

І ось остаточно пошкоджено ізоляцію на одному з комп’ютерних шнурів, вогонь дістався оголеного дроту, з голосним лускотом зникла електроенергія в усьому домі. Телевізор вимкнувся, слова Князя Темряви урвалися на найцікавішому місці. Ось тут батьки нарешті кинулися з’ясовувати, що сталося в їхньому домі й чому з Катерининого кабінету тхне горілим.

2

Мій тато колись казав, що коли бачиш річ,

вищу від твого розуміння, не говори про неї...

Галина Пагутяк. «Урізька готика»

Опритомніла Катя в реанімації опікового центру.

— Ти втратила свідомість через отруєння горілим пластиком, тобі робили вентиляцію легень. Слава Богу, все минулося — будеш жити! А опіки на обличчі цілком стерпні, людей не лякатимеш. З іншими вогонь повівся брутальніше, — заспокоювала Катю лікарка.

Каті давали знеболювальне, тож від болю вона не страждала і мало не весь час спала. Та інфернальні відчуття — то не конче біль. Катю мучили страшні сни, в яких вона корчилась і напружувалась, щоб тікати від вогню, але не могла зрушити з місця. Вона несамовито кричала, але голос зникав і ні звуку не прохоплювалося з її перекошених воланням вуст.

А іноді снився біль. Коли вона прокидалася, насправді не боліло, але уві сні біль вимучував її до цілковитого знесилення. То нащо ті знеболювання: щоб перекидати біль із дійсності в сон?

А ще вчащали жахіття.

— Покайся, — суворо промовляв голос, а самого мовця видно не було, — покайся, і все вернеться назад.

— Що вернеться назад? — безгучно питала Катя, бо голосу знов-таки не було.

— Вона кається, кається, — похапцем відповідала мама.

— Нехай вона сама скаже!

— Я ж не можу говорити, — намагалася пояснити Катя, — як же мені каятися?

— Нехай вона сама скаже, — голос ставав благальним і все більш знайомим. (Невже в його голосі можливі такі інтонації?) — А як не може говорити, нехай зробить знак рукою.

Катя якимось чином знала, про який знак йдеться, але не робила його. Вона боялася, що як каятиметься, то станеться щось іще страшніше. Що саме — незрозуміло, але покаятися вона, навіть за бажання, не могла, не могла!

Час минув, реанімаційні видіння відступили. Почалися випробування у дійсності. Катя ходила на процедури, де на її обпечене обличчя накладали масті для загоєння. Це робили дві медсестри: Марія Якимівна та Бригіта Еммануїлівна. Перша була лагідною і привітною, як належить доглядальницям болящих. А от друга була не просто злою, а, здавалося, отримувала шалену насолоду від власного зла:

— З безногими вовтузяться, паралізованих доглядають, навіть божевільних терплять. Тільки з попеченими ніхто знатися не хоче. Бо вони у пеклі відзначені! Вони диявола бачили! — шипіла сестра Бригіта, змащуючи шпателем Катине обличчя.

Хворі неодноразово ходили до головного лікаря, скаржилися на лиху відьму. Їм відповідали, що немає кому працювати, тому й тримають сестру Бригіту. Адже процедури вона робить вправно, правил гігієни дотримується. Руки в неї добрі, хоч язик лихий.

— Що я можу сказати, — зітхала Марія Якимівна, — хто навчиться не звертати уваги на її слова, той багато чому навчиться в цьому житті. Хтось від неї плаче, а не варто! Дехто прагне навчити її бути іншою, а це неможливо.

— Чому неможливо, Маріє Якимівно? — питали хворі в черзі до маніпуляційної.

Марія Якимівна знову зітхала й махала рукою.

Від палати до маніпуляційної Катя діставалася довгим коридором, де зустрічала жінок і чоловіків з попеченими обличчями. І в неї щеміло серце від співчуття до покалічених. А деякі обличчя викликали жах: здавалося, ті люди справді вийшли з пекла.

Дзеркал у цій лікарні не тримали. Втім, Катя позичила в однієї жінки люстерко і роздивилася себе. Лікарка сказала правду: порівняно з іншими Катю не так вже й понівечено. Проте обличчя 24-річної дівчини, хоч і не красуні, але доволі милої, постраждало досить сильно: шкіру на щоках і чолі вкрили набряклі рубці.

Катю завжди пригнічувала її погана шкіра на спині та втішала ніжна й гладенька шкіра обличчя. Ігор любив ледь торкатися пальцями її щоки. На їхньому базарі торгувала телефонними картками жінка з пожмаканим лицем, на якому між запалених червонястих вугрів проривалися білі гнійники. Катя завжди жаліла її: бідолашна, як можна жити з таким обличчям? А тепер сама має те саме, хіба що без гнійників. Лікарка сказала, що необхідно зачекати з півроку й лише потім думати про пластичну операцію. Та в Каті не знаходилося жодної ідеї, де можна дістати гроші на таку операцію. Хіба станеться якесь диво.

Батьки відвезли до лікарні всі ті гроші, які зібрали для добудови окремої вітальні і окремого входу в будинок, щоб донька жила окремо. Ох, не доросла їхня Катя до самостійності.

— Якби в тебе, донечко, лишався закуток у вітальні, де стояв твій письмовий стіл, то не сталося б тої пожежі! А скільки було скандалів: чути не можу вашого телевізора! То й отеплили для тебе комору...

— Нічого не отеплили! — огризалася Катя. — Там руки синіли, доводилося на свічці гріти!

— ... Настелили піл, зробили тобі кабінетик, а воно все згоріло! Проклятий комп’ютер!

— Клятий ваш телевізор!

— Одначе від нього ніхто не згорів! Ох, бідна моя доню, що тепер буде з тобою?

Слава Богу, в палаті є інші люди, які просять маму припинити її виття. Всі тут попечені, з усіма невідомо, що буде. І не заважайте дивитися повтор телемосту «Між пеклом і раєм»!

У лікарні холодно, батареї ледь гріють — та нащо попеченим зайве тепло? Вони свого часу добре прогрілися. Ватяні матраци просякнуті кров’ю та сечею, постіль благенька, про їжу взагалі краще не згадувати, щоб не знудило. Проте телевізор є в кожній палаті. Якийсь спонсор виділив гроші на магнітні подушки для важких хворих — придбали телевізори для всіх середніх.

До обласного опікового центру діставатися 40 кілометрів від рідного Червонозоряного, яке за незалежності перейменували в просто Зоряне. Тож їздять до Каті не щодня. В цьому є і свій позитив, і свій негатив. Негатив, бо рідко привозять смачненьке, доводиться їсти нестравні лікарняні супи й каші. А позитив у тому, що усамітнення саме собою потроху лікує. На першому поверсі є маленька кав’ярня для відвідувачів, де можна взяти чашку міцного чаю й сидіти спиною до всіх біля вікна, дивитися на засніжене поле. Раніше Катя не знала, що просте споглядання білої рівнини може так заспокоювати, коли не знаєш, як бути.

— Зник твій Ігор, зник десь отоді, коли з тобою все те сталося, — прошепотіла мама Каті на вухо.

Ігор зник трохи раніше. Десь днів за п’ять до того дня. Хоча не бачилися досить давно, та не було такого дня, щоб вони не спілкувалися. Ігор ніби знав, коли в Каті вечорами наставав самий пік творчого натхнення, телефонував саме тоді. Проте настав день, коли хлопець не подзвонив, і Катя зраділа: не заважатиме писати «Гру з вогнем». Наступного дня відзначила: знову не обізвався — і слава Богу. На третій день уже засумувала і сама зателефонувала Ігорю. А він скинув дзвінок. І вона відчула журбу. Втім, треба було закінчувати «Гру з вогнем», чи ж не сама кривилася кілька днів тому від його дзвінків: перебив натхнення!

— Не знаю, Катю, чи він встиг довідатися про твою біду, чи ні, але він саме поїхав у відрядження, щоб писати свою кримінальну хроніку, й не повернувся. Так мені сказали в редакції. Я зайшла туди особисто, поговорила з усіма, хто там був. Тобі передавали вітання, бажали швидкого одужання, — повідомила Каті її колега Лідія Семенівна, яка приїхала до дівчини у вихідні. Катерина працювала викладачкою української мови й літератури в колишньому Технікумі комунальних служб, нині Коледжі технологій обслуговування.

Катя й Ігор разом підробляли методистами культурного центру «Свята Україна». В тій же будівлі розташована редакція газети «Свята Україна», в якій працював Ігор у відділі криміналу. За Союзу будівля належала центру Космосу. До освоєння космосу місто Червонозоряне жодного стосунку не мало, місцевий герой радянського союзу переконав когось нагорі, що в місті Червонозоряному просто не може не бути космонавтів. Як нема, то будуть. Центр побудували і відкрили до Дня космонавтики 12 квітня, яке того року збіглося із Великоднем. А через десять років, упродовж яких у країні відбулися великі зміни, будівлю освятили й передали неприбутковій організації «Свята Україна».

Діяльність Ігоря й Каті полягала в тому, що вони запрошували до «Святої України» цікавих людей зі столиці або інших великих міст. То були громадські, політичні, релігійні діячі та діячі культури, серед яких траплялися й письменники. Міська рада Зоряного сяк-так фінансувала цю просвітницьку діяльність, а зорянчани іноді приходили на ці зустрічі.

Письменники в Зоряному користувалися найменшим успіхом. У залі «Святої України», де на стінах так і не зафарбовано написи «СССР» на боках космічних ракет, на зустрічах із письменниками сиділи винятково працівники редакції газети «Свята Україна» та декілька викладачів КТО, колег Катерини Василівни Маврин.

Щоправда, на зустріч із Міськом Лев’янчуком зі Львова викладачки привели дві групи учнів коледжу. Відомий письменник неабияк розвеселив публіку тим, що зі сцени гучно проголошував: «Дівчат треба трахати! Повертати до стіни й трахати! Брати, повертати до стіни і трахати, трахати!» В цьому полягав увесь пафос виступу Міська Лев’янчука у «Святій Україні». Коли зустріч закінчилася, учні КТО чоловічої статі рішуче розвертали на 180 градусів своїх товаришок по навчанню, які задоволено реготали. А викладачки наступного дня питали Катю, чи всі сучасні українські письменники такі? Хіба їм зустрічатися з молоддю, яка вчиться? В Зоряному є нічний клуб «Червоний Дракон», там і влаштовувати зустрічі з такими, а не запрошувати їх до «Святої України»! Каті й самій було незручно після зустрічі з Лев’янчуком. Книг його вона не читала, не встигла, але подивилась про нього дані в Інтернеті, побачила, що в нього стільки заслуг! Стільки премій!

Після того як стартував конкурс «Ніч з Вельзевулом», столичні й львівські письменники ігнорували «Святу Україну». Майже нікого не вдалося запросити, хоча міська рада Зоряного оплачувала гостям дорогу й одну ніч у місцевому готелі.

«Чи переслав Ігор «Гру з вогнем» до Вельзевула?» — міркувала Катя, не відводячи погляду від білого поля. Катя періодично телефонувала йому і чула: «Зараз, на жаль, відсутній зв’язок з вашим абонентом...»

Вони були разом більше року. Ігор був хороший хлопець, розумний, спокійний, як казали вчительки з технікуму: позитивний і перспективний. Мав усі підстави одного дня стати головним редактором «Святої України». І до Каті ставився зі зворушливою ніжністю. Але...

Але скільки Катя пам’ятала себе, найбільш за все вона прагнула зійти з наїждженого маршруту. Вийти за межі. Рвонути. Вирватися. Відірватися й полетіти. А життя в Зоряному аж ніяк не сприяло цьому. А головне, цьому не сприяли її батьки. Великий світ за межами їхнього подвір’я щиро не цікавив подружжя Маврин.

Катя мріяла поїхати навчатися до Києва. Батьки були категорично проти: до Києва далеко, там жити дорого, ми тебе не прогодуємо навіть, якщо навчатимешся безкоштовно. І Катя вступила до університету в їхньому обласному центрі. Коли вона була на третьому курсі, звільнилося місце викладачки української мови й літератури в КТО. Завуч, яка була маминою подругою, запропонувала Каті години.

— Катю, то ж не школа, не молодші класи! (Мати Катерини була саме вчителькою молодших класів у школі.) То коледж! Таке везіння! Погоджуйся! І переводься на заочний!

У Каті на третьому курсі склалося непогане студентське товариство. Хлопця не було, зате були добрі подруги, та й приятелі теж. Траплялися добрі посиденьки в кав’ярні «Чорний шоколад», незабутні відвідини місцевого театру, де працював хлопець однієї з їхніх дівчат і проводив їх не лише на спектаклі, а й за куліси. А курс «Бог як традиція, Диявол як новаторство», який в рамках проекту «Наративні стратегії постмодерну» світило літературознавства вирішило прочитати саме в їхньому університеті, сповнював навчання новими смислами.

Кінець безкоштовного уривку. Щоби читати далі, придбайте, будь ласка, повну версію книги.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.

На жаль, цей розділ недоступний у безкоштовному уривку.